Дата документу 29.10.2024 Справа № 332/3600/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Справа № 22-ц/807/1617/24                                Головуючий у 1-й інстанції: Ретинська Ю.І.
Є.У.№ 332/3600/23                                          Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 року                                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючої:         Кочеткової І.В.,
суддів:                 Кухаря С.В. 
Полякова О.З.,
секретар:         Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 ,третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав,
за апеляційною скаргою адвоката Дяченка В`ячеслава Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 03 червня 2024 року,
В С Т А Н О В И В:
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до районного суду із позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав. 
Зазначала, що 19 жовтня 2013 року сторони уклали шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син - ОСОБА_3 . Від попереднього шлюбу з ОСОБА_4 вона має сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18 червня 2014 року ОСОБА_4 було позбавлено батьківських прав відносно сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В подальшому, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 було дозволено ОСОБА_2 усиновити малолітнього ОСОБА_5 .
Сторони не проживають разом з середини 2017 року. Приблизно через півроку після розлучення відповідач декілька разів виявляв бажання побачитися з дітьми. Спочатку діти хотіли зустрічатися з батьком, позивачка не перешкоджала цьому. Пізніше відповідач декілька разів намагався зустрітися з дітьми, але в той час сини або хворіли, або були у лікарні. Після розлучення відповідач не надавав дітям моральної та фінансової допомоги, участі у їх вихованні не приймав, їх життям не цікавився. Станом на дату подачі позову діти бачили батька останній раз чотири року тому. Зараз діти категорично відмовляються спілкуватися із відповідачем. Аліменти на утримання дітей відповідач почав сплачувати тільки після відкриття виконавчого провадження.
Діти протягом усього часу були на повному забезпеченні та утриманні матері, яка турбується про виховання синів, цікавиться їхнім шкільним життям, самостійно несе всі витрати на утримання дітей, турбується про здоров`я, про духовний розвиток, про фізичне виховання синів.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 липня 2020 року у справі 754/10744/19 було визначено місця проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_3 разом із матір`ю. Наразі Позивачка з дітьми проживають за адресою: АДРЕСА_1 .
28 листопада 2017 року позивачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилась донька ОСОБА_7 . Нинішній чоловік має чудові стосунки із дітьми, допомагає позивачці у їх вихованні, матеріально їх забезпечує.
Відповідач самоусунувся від виховання дітей, позбавлення його батьківських прав буде відповідати інтересам дітей.
Посилаючись на вказані обставини, просила суд задовольнити позов.
Рішенням Заводського районного суду м Запоріжжя від 03 червня 2024 року відмовлено у задоволенні позову.
Судове рішення мотивовано тим, що батько не втратив інтересу до дітей, виконує свої обов`язки з їх утримання. Необхідність позбавлення відповідача батьківських прав з метою зміни прізвища синам не відповідає їх інтересам. Між сторонами склалися складні особисті відносини, які впливають і на ставлення дітей до свого батька, проте відповідач має бажання налагодити з дітьми дружні стосунки.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Дяченко В.В., подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Узагальненим доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, зробив помилкові висновки, не дав належної оцінки наданим доказам, зокрема висновку Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації. На думку апелянта, оскаржуване рішення не відповідає інтересам дітей та побудоване на припущеннях.
В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 і її представник адвокат Дяченко В.В. участі не приймали, 29.10.2024 через електронний суд направили заяву про розгляд справи за відсутності скаржника 
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, заперечення представників відповідача ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.
Встановлено, що ОСОБА_10 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому 19 жовтня 2013 року. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13.09.2017 шлюб між сторонами було розірвано (т. 1 а.с. 49-50). Зміна прізвища позивачки з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_12 » підтверджується свідоцтвом про шлюб, Серія НОМЕР_1 від 28.11.2017 (т. 1 а.с. 52).
Сторони є батьками ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.1, а.с.26). 
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18 червня 2014 року ОСОБА_4 було позбавлено батьківських прав відносно сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (т. 1 а.с. 27-29).
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року надано дозвіл ОСОБА_2 на усиновлення ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 30-33).
Згідно свідоцтва про народження, виданого повторно, Серія НОМЕР_2 від 31 травня 2016 року, батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , записані ОСОБА_2 та ОСОБА_10 (а.с. 36).
Постановою старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 05 січня 2023 року відкрито виконавче провадження ВП № 68041096 з виконання судового наказу № 754/16868/18, виданого Деснянським районним судом м. Києва 07 грудня 2021 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у твердій грошовій сумі у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 у твердій грошовій сумі в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 30.11.2018 до досягнення дітьми повноліття (т. 1 а.с. 54).
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20липня 2020 року визначено місце проживання неповнолітніх дітей із матір`ю ОСОБА_1 . У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд дітей за кордон та стягнення додаткових витрат на утримання дітей відмовлено (т. 1 а.с. 60-68).
Згідно довідки № 83 від 17.05.2023 ОСОБА_5 навчається в 9-Б класі школи І-ІІІ ступенів № 270 Деснянського району міста Києва. Згідно довідки № 85 від 22.05.2023 ОСОБА_3 навчається в 3-А класі школи І-ІІІ ступенів № 270 Деснянського району міста Києва (т. 1 а.с. 69).
В характеристиках, виданих класними керівниками та директором школи № 270 учню 9-Б класу ОСОБА_5 та учню 3-А класу ОСОБА_3 батько дітей ОСОБА_2 не відвідував батьківської конференції, уваги навчанню не приділяє, навчанням не цікавиться (т. 1 а.с. 70,71).
Згідно довідки № 10 від 28.06.2023 директора ГО СОК «Тріумф», виданої на ім`я ОСОБА_1 , її син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 відвідує секцію боротьби дзюдо з 01.09.2018. Протягом всього часу відвідування секції тренери-викладачі не спілкувалися з батьком дитини, оскільки останній ніколи не приводив сина на заняття (т. 1 а.с. 72).
Квитанціями про сплату аліментів на користь ОСОБА_1 підтверджується факт сплати аліментів з 2018 по 2023 (т. 1 а.с. 161-174,180-189, 204,211-218).
Позивачкою долучені документи про здійснення витрат за червень - серпень 2023 року на дозвілля сина ОСОБА_13 на загальну суму 17804,86 грн. (т. 1 а.с. 212-214, 216-218).
З наданих Позивачкою виписок по надходженням по картці, яка оформлена на її ім`я за 31.05.2021 та за 30.06.2021 видно, що ОСОБА_2 перераховував на карту грошові кошти у сумі по 3000 грн кожний платіж. Поповнення готівкою в терміналі відбувалося у м. Києві (а.с. 220-221). Так само, відправлення документів з Нової пошти, де відправником зазначений ОСОБА_2 , а одержувачем - ОСОБА_1 відбулося з відділення, розташованого за адресою: м. Київ (а.с. 223).
31 серпня 2023 року між Київським фаховим коледжем туризму та готельного господарства та ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_5 був укладений договір № 1 про оплату освітньої послуги. Строк надання освітніх послуг з 01.09.2023 по 30.06.2027. Встановлена загальна вартість освітньої послуги та терміни оплати (т. 1 а.с. 224-227).
Також позивачкою надана довідка про оплату готівкою за спортивно-оздоровчі збори для учнів спортивно-оздоровчого клубу «ТРІУМФ» в період червень-серпень 2023 року на загальну суму 32300 грн (т. 1 а.с. 229).
Із заяви ОСОБА_1 про перерахунок заборгованості за аліментами від 20.07.2023, яка була адресована до Лівобережного ВДВС у місті Запоріжжі, відомо, що остання просила не враховувати в рахунок сплати аліментів суми, отримані нею за грудень 2018, лютий 2019, березень 2019, квітень 2019, червень 2019, липень 2019, серпень 2019, травень 2021 (т. 1 а.с. 230-232).
Згідно довідки від 17.08.2023 № 40951 головного державного виконавця Лівобережного ВДВС у місті Запоріжжі за даними виконавчого провадження № 041096 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, станом на 17.08.2023 заборгованість зі сплати аліментів відсутня (т. 2 а.с. 5).
Наданий відповідний розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, з якого видно, що середній заробіток за місяць ОСОБА_2 складає 11502,76 грн., з яких останній сплачував аліменти щомісячно по 3000 грн., натомість стягненню підлягали аліменти на меншу суму (т. 2 а.с. 6-7).
За висновком Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування від 27.09.2023 № 102/03/38-4128 визнано за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Як зазначено у висновку, що на засіданні комісії з питань захисту дитини приймав участь батько дітей ОСОБА_2 , який повідомив, що заперечує проти позбавлення його батьківських прав, оскільки дбає про дітей, сплачує аліменти. Зазначив, що останній раз бачив дітей до карантину, та висилав молодшому сину подарунки до дня народження. Також зазначив, що в навчальні заклади, де навчаються діти, він не звертався, бо не знав, де саме вони навчаються. Різак ОСОБА_15 повідомив, що з батьком давно не бачився, подарунків від нього не отримував. Марк пам`ятає, що коли йому було чотири роки батько обіцяв йому подарувати на день народження динозавра, проте ні динозавра, ні будь-якого іншого подарунка від батька він не отримав.
В засіданні суду першої інстанції ОСОБА_16 повідомив, що підтримує позов матері про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. З батьком він не спілкується, останній раз бачив його п`ять років назад. Зауважив, що ОСОБА_2 ображав і погрожував йому, не цікавився його життям та не допомагав матеріально (т. 2 а.с. 45-49).
Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не доведено, що поведінка відповідача відносно синів є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками. Зібрані докази не доводять безумовне ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків, а його ставлення до дітей не свідчить про неможливість виправлення становища. Позивачка не обґрунтувала та не довела, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення батька по відношенню до синів батьківських прав і яким чином позбавлення відповідача батьківських прав змінить існуючу ситуацію і сприятиме захисту інтересів дітей.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
У відповідності з вимогами ст.ст. 150, 155, 180 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, що є найважливішими обов`язками матері і батька, а також повинні утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.155 СК України).
Відповідно до частини першої статті 164 СК України, мати/батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
У Постанові від 6 травня 2020 року Верховний Суд у справі № 753/2025/19 зазначив, що підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р., ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-ХІІ, передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише у разі наявності вини у діях батьків. Аналогічний правовий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 6 травня 2020 р. у справі № 641/2867/17-ц., у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 753/9433/17. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 28 лютого 2023 року у справі № 363/1161/21. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Надавши оцінку зібраним у справі доказам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач не втратив інтерес до дітей та взагалі самоусунувся від спілкування із ними, хоча тієї уваги, яку приділяє дітям , на теперішній час є вкрай замало, щоб налагодити стосунки із дітьми. Між тим, суд обґрунтовано врахував, що відповідач має бажання разом із дітьми відвідувати психолога з метою налагодження із ними стосунків.
У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява  № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58).
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 18 квітня 2024 року у справі № 344/1107/23.
Звертаючись із зазначеним позовом, ОСОБА_1 як підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 вказувала, що протягом 4 років останній жодної моральної та фінансової допомоги дітям не надавав, участі у їх вихованні не брав, життям дітей не цікавився.
Разом з тим, як встановлено судом, ОСОБА_2 перераховував кошти на утримання дітей, заборгованості зі сплати аліментів не має. 
Доводи ОСОБА_1 про те, що частина сплачених ОСОБА_2 коштів була переказана ним на погашення минулих боргів, судом обґрунтовано не прийняті до уваги, оскільки належних і допустимих доказів н6аявності таких боргів позивачка суду не надала. 
Заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав свідчить про його інтерес до дітей і бажання брати участь у їх вихованні.
Суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що постійне спілкування батька з дітьми перервалося через запровадження в країні карантину, повномасштабну збройну агресію і оголошення воєнного стану, значну відстань між містами та через особисті відносини між колишнім подружжям.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом безпідставно не врахована думка дитини і висновок органів опіки і піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, не відповідають фактичним обставинам.
В мотивувальній частині оскаржуваного рішення судом першої інстанції дана правильна оцінка ставленню ОСОБА_17 до позбавлення відповідача батьківських прав стосовно нього. При з`ясуванні думки дитини суд взяв до уваги те, що оцінка дитиною поведінки своїх батьків, життєвих обставин може бути необ`єктивною та зумовленою різними важелями впливу. У зв`язку з цим, законодавець передбачив право суду постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (частина третя статті 171 СК України).
У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18 зазначається, що озвучена в судовому засіданні думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується під час вирішення питання про позбавлення батьківських прав, оскільки вона може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким дитина через малолітній вік неспроможна надавати об`єктивну оцінку, та не завжди відповідає інтересам самої дитини.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
Суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки у висновку відсутні відомості, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, що не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.
У постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19 зазначається, що, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Аналогічна позиція висловлена ВС у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18, згідно з якою суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.  
У постанові ВС від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 також вказується, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні, прийнятому у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09), Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (§ 100).
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано виснував про відсутність достатніх і достовірних доказів тому, що поведінка відповідача відносно синів є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, зібрані докази не доводять безумовне ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків, а його ставлення до дітей не свідчить про неможливість виправлення становища. Позивачка не обґрунтувала та не довела, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення батька по відношенню до синів батьківських прав і яким чином позбавлення відповідача батьківських прав змінить існуючу ситуацію і сприятиме захисту інтересів дітей.
Наведені у апеляційній скарзі аргументи фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.
Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 03 червня 2024 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст судового рішення складено 30 жовтня 2024 року.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: С.В. Кухар 

О.З. Поляков