Номер провадження: 22-ц/813/54/24 
Справа № 520/14180/17
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                 Назарової М.В.,
суддів:                                           Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря               Соболєвої Р.М.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , відповідачка – ОСОБА_3 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 
на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2018 року, ухвалене Київським районним судом м. Одеси у складі: судді Луняченка В.О. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення сервітуту та виселення,

                                                      в с т а н о в и в:

20 листопада 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що позивачу належить на праві власності квартира за адресою: АДРЕСА_1 : на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.11.2009, а - відповідно до договору дарування від 22.09.2014, посвідченого у нотаріальному порядку, реєстр № 438, де він зареєстрований з 18.02.2014.
02.06.2017 він уклав шлюб із відповідачкою ОСОБА_3 , який був зареєстрований у Раківській сільській раді Бериславського району Херсонської області (актовий запис № 3).
Після укладення шлюбу дружина ОСОБА_3 переїхала мешкати з позивачем в спірну квартиру.
В 2014 році на грунті непорозумінь, сімейні стосунки були припинено, і на вимогу дружини задля отримання згоди на розірвання шлюбу забезпечити її житлом, позивач 31.01.2014 подарував їй належну йому на праві особистої приватної вланості однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , про що свідчить відповідний Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майном № 17174627 від 31.01.2014.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02.03.2016 шлюб між сторонами було розірвано.
З часу виникнення непорозумінь між сторонами існують неприязні стосунки, колишня дружина влаштовує сварки, ображає позивача, створює нестерпні умови для спілкування аби уникнути вирішення питання щодо користування належною позивачу квартирою, де продовжує мешкати відповідачка і куди усіляко не допускає позивача.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25.08.2017 у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання квартирі спільною сумісною власністю подружжя відмовлено.
Будучи власником спірної квартири, ОСОБА_1 не може користуватися вказаним майном, адже колишня дружина створює йому перешкоди у вселенні та не виселяється звідти.
Як власник вищевказаної квартири позивач обмежений у праві вільного користування, володіння та розпорядження своїм майном у зв`язку із проживанням в квартирі колишнього члена сім`ї, а тому, посилаючись як на правове обґрунтування своїх вимог на ст. 391, 305, 405 Цивільного кодексу України, ст. 3 СК України, просить припинити сервітут у вигляді права користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_3 та усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_3 з вказаної квартири та зняття з реєстраційного обліку.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Київським РВ УМВСУ в Одеській області 29 липня 1996 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) про припинення сервітуту у вигляді права користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_3 та усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_3 з вказаної квартири та зняття з реєстраційного обліку.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідно до ст. 405 ЦК України сторони визнають факт продовження проживання відповідачки у спірній квартирі, в якій вона поселилась та зареєструвала право користування під час шлюбу, після розірвання шлюбу постійно та у судовому засіданні не доведено наявність правових підстав для втрати права користування з боку відповідачки даним житловим приміщенням.
Що стосується порушення права позивача, яке визначено статтею 391 ЦК України, то з боку позивача, та його представника не було надано жодного доказу неможливості сумісного проживання у зазначеній квартирі поруч із відповідачкою, та наявність іншого порушеного права, яке необхідно захищати.
Судом визнав законність підстав проживання та реєстрації у даній квартирі відповідачки та відсутність належних та допустимих доказів наявності таких порушень прав позивача які б могли бути достатніми для втручання у право відповідачки на користування житлом.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 04.10.2018 як незаконне, належно необґрунтоване, однобічне та дискримінаційне, ухвалене з суттєвим порушенням житлових прав позивача, скасувати та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення сервітуту та виселення. 
Доводами апеляційної скарги є те, що спірна квартира є єдиним житловим майном позивача, в якому залишилася проживати відповідачка, змусивши позивача покинути власне житло та наймати собі інше через неможливість спільного мешкання з ОСОБА_3 . Відмовляючи у позові, суд обрав вимоги ст. 405 ЦК України, залишивши поза увагою вимоги ст. 401, 406 ЦК України, що призвело до неправильного визначення правовідносин, які виникли між сторонами спору та неправильного застосування вимог матеріального права, оскільки саме вимоги ст. 406 ЦК України регулюють додаткові умови припинення сервітуту, а саме – припинення такого за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Такими істотними обставинами є розірвання шлюбу сторін, наявність сталих неприязних стосунків, забезпечення колишньої дружини окремим житлом – квартирою АДРЕСА_2 (договір дарування від 31.01.2014 та Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно), відсутність у ОСОБА_1 іншого житла. Отже, обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, відпали, і житлові права відповідачки мають бути задоволені іншим способом, а вимоги про виселення відповідачки та зняття її з реєстраційного обліку є наслідком припинення сервітуту та підлягають задоволенню з визначених ст. 391 ЦК України.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнає, оскільки вважає помилковими твердження позивача, що право користування житлом (сервітут) у відповідачки виникло в результаті реєстрації її із позивачем шлюбу, оскільки квартира була набута позивачем у власність в період шлюбу сторін, до того ж, відповідачка 13 січня 2006 року вкладала в придбання квартири власні кошти у розмірі 141 091,67 грн, а після реєстрації шлюбу сторін 02.06.2007 відповідачка та її син вкладали власні кошти та заощадження на останню оплати за інвестиційним договором та ремонт житла. Отже, відповідачкою вкладено більше половини вартості квартири особистими коштами, за що ОСОБА_1 обіцяв оформити квартири на неї, але не виконав своєї обіцянки.
Справа перебувала у провадженні головуючого судді Ващенко Л.Г. у складі суддів : Сєвєрової Є.С., Вадовської Л.М.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 червня 2021 року у відповідності до п. 3.8 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затверджених рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28 грудня 2018 року (зі змінами та доповненнями) у зв`язку з перебуванням судді Сєвєрової Є.С. на лікарняному визначено нового суддю ОСОБА_4 ( т. 2 а.с. 8).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 серпня 2021 року у зв`язку з звільненням ОСОБА_5 з посади судді Одеського апеляційного суду за Рішенням Вищої ради правосуддя № 1612/0/15-21 від 20 липня 2021 року визначено головуючого суддю Князюка О.В. (т. 2 а.с. 13).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 серпня 2021 року у відповідності до п. 3.12 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затверджених рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28 грудня 2018 року (зі змінами та доповненнями) визначено суддів Заїкін А.П., Погорєлова С.О.
10 квітня 2021 року, під час знаходження справи в суді апеляційної інстанції, позивач ОСОБА_1  помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , яке видано 11 квітня 2021 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на підставі актового запису № 4974 (а.с. 1, 2 т. 2).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 червня 2021 року апеляційне провадження було зупинено до залучення до участі у справі правонаступника ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року залучено до участі у справі правонаступника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 ).
Рішенням від 28 вересня 2023 року Вища рада правосуддя звільнила ОСОБА_6 з посади судді Одеського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.
У зв`язку з відставкою судді ОСОБА_6 справу передано до провадження судді Назарової М.В., судді учасники колегії: Заїкін А.П., Погорєлова С.О. (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.10.2023).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 лютого 2024 року у відповідності до п. 3.12 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затверджених рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28 грудня 2018 року (зі змінами та доповненнями) визначено суддів Кострицького В.В., Лозко Ю.П.
Останній раз справу призначено до судового розгляду на 05 листопада 2024 року о 14.30 год.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
В судовому засіданні ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_1 , підтримала доводи апеляційної скарги.
Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_7 доводи апеляційної скарги не визнали.
Згодом, 31.10.2024 представник позиваки ОСОБА_7 подав клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи, яке мотивував тим, що у представника призначено до розгляду дві справи на 12.15 та 14.00 05.11.2024, і адвокат наголошує, що в межах кримінального провадження адвокат є представником обвинуваченого, справа є надскладною, має економічну спрямованість та засіданні є тривалим за часом, а також під час відкладення врахувати дні роботи ОСОБА_7 в якості учителя в ліцеї. Щодо відповідачки, то вона особисто бажає бути присутньою, однак через хворобу літніх батьків змушена виїхати до Херсонської області.
Вислухавши думку учасників справи, ухвалою суду від 05.11.2024, занесеною до протоколу судового засідання, постановлено відмовити у задоволенні такого.
Справа перебуває в провадженні Одеського апеляційного суду з березня 2019 року, апеляційне провадження відкрито 22 квітня 2019 року, передбачений частиною першою статті 371 ЦПК України строк розгляду справи апеляційної скарги сплинув у червні 2019 року, у той час коли правом на справедливий судовий розгляд у відповідності до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, складовою якого є розумність строків розгляду справи, наділені всі учасники справи, у тому разі і позивач.
Участь відповідачки ОСОБА_8 та її представника в суді апеляційної інстанції не визнавалася судом обов`язковою. Свої міркування щодо позовних вимог та законності рішення суду першої інстанції відповідачкою висловлено у першій заяві по суті справи на стадії апеляційного перегляду – у відзиві на апеляційну скаргу та численних заявах та клопотаннях, які вона неодноразово заявляла під час апеляційного провадження.
Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.
Заявник не навів у своїй заяві обставин, які б перешкоджали розглянути справу за його відсутності, а також за відсутності відповідачки, не мотивував необхідність його безпосередньої явки до суду, як і не надав доказів у підтвердження викладених ним у заяві про відкладення розгляду справи обставин.
Відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_7 належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи як користувачі Електронного суду, про що свідчать довідки про доставку електронного документу (17.10.2024 18:55:49).
Отже, наведене не є перешкодою в розумінні ч. 2 ст. 372 ЦПК України для розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 02 червня 2007 року Раківською сільською радою Бериславського району Херсонської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , про що в книзі реєстрації шлюбів 02 червня 2007 року зроблено відповідний актовий запис № 3 та Відділом РАЦС Бериславського районного управління юстиції Херсонської області видане Свідоцтво про шлюб (повторне) 10 червня 2010 року серії НОМЕР_4 (а.с. 128 т. 1).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02 березня 2016 року (справа № 520/16867/15ц), яке набрало законної сили 15 березня 2016 року, вказаний шлюб розірвано, про що свідчить копія судового рішення (а.с. 11 т. 1).
Згідно свідоцтва про права власності на квартиру АДРЕСА_6 від 05 листопада 2009 року, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради Одеської області, ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить в рівних частках з іншим співвласником – ОСОБА_9 об`єкт, який розташований за адресою: АДРЕСА_7 (а.с. 70 т. 1), відповідне право зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 11.12.2009 (а.с. 70зв. т. 1), вказане підтверджено Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу 24760903, 11.12.2009 (а.с. 71 т. 1).
Згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 27099503, на підставі договору дарування, серія та номер : 438, виданого 22.09.2014, видавник ОСОБА_10 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер : 15950183 від 22.09.2014 11:42:31 ОСОБА_11 належить об`єкта нерухомого майна, реєстраційний номер об`єкта 458657551101, квартира, об`єкт житлової нерухомості, адреса: АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з приміщень загальна площа 79,7 кв.м, житлова площа 37,2 кв.м (а.с. 72 т. 1).
Отже, ОСОБА_1 є власником в цілому вказаної житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
В даній квартирі мешкає та зареєстрована з 08 лютого 2014 року ОСОБА_3 , на що посилається в своїй позовній заяві позивач, що підтверджено карткою реєстрації особи (а.с. 19 т. 1), визнається сторонами та у відповідності до вимог ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) не підлягає додатковому доказуванню.
Спірні відносини виникли між сторонами з приводу припинення користування відповідачкою ОСОБА_3 як колишнім членом сі`ї позивача ОСОБА_1 належним останньому житловим приміщенням та усунення йому перешкод у реалізації права користування та розпорядження квартирою шляхом виселення колишнього подружжя, і як похідних від цього вимог – про зняття з реєстраційного обліку у спірній квартирі відповідачки.
Переглядаючи рішення суду про відмову у задоволенні позову за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.
Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.
Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника житла користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї.
У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Право користування чужим майном врегульовано статтями 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині першій статті 402 ЦК України зазначено, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється у разі, зокрема припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Виходячи з порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року в справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року в справі № 753/481/15 (провадження № 6-13113цс16) та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 695/2427/16 (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року в справі № 523/12186/13 (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Отже, при розгляді питання про припинення права користування члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).
Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Разом з тим у спірних правовідносинах в цій справі права позивача як власника квартири захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), наведені такі правові висновки.
Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.
Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування цим житлом.
Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).
Дійсна сутність позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У справі, яка переглядається, спір виник між ОСОБА_1 як власником спірної квартири та ОСОБА_3 як колишньою дружиною, яка користується вказаною квартирою та проживає в ній разом із своїм сином від попереднього шлюбу.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено вселення відповідачки у спірну квартиру саме як члена сім`ї власника житлового приміщення – позивача, і після розірвання шлюбу сторін у них виникли неприязні стосунки, через що спільне проживання сторін в належній позивачу квартирі неможливе, відповідачка чинить перешкоди позиву у користуванні та розпорядженні квартирою, через що він просить усунути йому такі перешкоди та виселети відповідачку зі спірної квартири, припинивши сервітут та знявши її з реєстраційного обліку.
Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд керувався тим, що позивач ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів вчинення відповідачкою дій, які перешкоджають йому вільно користуватися та розпоряджатися спірною квартирою. Також суд не встановив неможливості сумісного проживання в квартирі позивача. У зв`язку з чим суди не встановили наявності фактів порушення прав позивача, які б підлягали захисту в судовому порядку.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, а також зауважує, що сам факт розірвання шлюбу між сторонами, виникнення у зв`язку з цим конфліктних ситуацій як між колишнім подружжям, не може свідчити про порушення відповідачем ОСОБА_3 майнових прав позивача.
Крім того, колегія суддів зауважує, що станом на час перегляду справи апеляційним судом ОСОБА_1 помер – ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 , яке видане 11 квітня 2021 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на підставі актового запису № 4974 (а.с. 1,2 т. 2), і наразі у справі бере участь залучений ухвалою Одеського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року правонаступник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 .
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, а колегія суддів - і перевіривши доводи позивача про позбавлення права користування житловим приміщенням відповідачку у справі на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, та належним чином дослідивши, чи відповідає припинення права користування відповідачкою спірною квартирою необхідності захисту права власника, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги не можуть вважатися обґрунтованими.
Суд правильно врахував те, що з моменту вступу сторін у сімейні відносини, позивач добровільно надав згоду, зокрема, відповідачу своїй колишній дружині ОСОБА_12 користуватися спірною квартирою та проживати в ній разом із сином відповідачки від попереднього шлюбу.
Вказане свідчить про те, що відповідачка набула право користування спірною квартирою за згодою власника квартири – ОСОБА_1 й тривалий час проживає у цій квартирі разом із своїм наразі повнолітнім сином.
Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права, спростовуються вищенаведеним аналізом законодавства, що регулює спірні правовідносини.
Крім того, системний аналіз матеріалів справи свідчить про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів того, що відповідачка користується іншим житловим приміщенням, чи у її власності перебуває інше житлове приміщення.
Щодо посилань позивача на те, що задля вирішення житлових питань та отримання згоди відповідачки на розірвання шлюба ОСОБА_1 подарував їй однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , то колегія суддів бере до уваги наявні в матеріалах справи відомості про те, що згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_3 набула у власність на підставі договору дарування вказане житло 31.01.2014, натомість, з позовом про розірвання шлюбу остання звернулася до суду лише 14.12.2015, і судом не встановлено час припинення спільного проживання сторін.
Отже, вказані твердження позивача не ґрунтуються на матеріалах справи.
Крім того, вказана квартира була відчужена ОСОБА_3 22.11.2017 (а.с. 111-112 т. 3), з теперішнім позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 20.11.2017 (а.с. 2 т. 1), натомість провадження у справі відкрито ухвалою суду 12.12.2017 (а.с. 26 т. 1), і вперше відповідачка отримала копію вказаної ухвали та копію позову лише 26.12.2017 (а.с. 31 т. 1), що свідчить про відсутність у відповідачки вчинити будь-які умисні дії, спрямовані на погіршення своїх житлових прав та створення певних умов щодо свого проживання у спірній квартирі.
Сам позивач не заперечує, що ОСОБА_3 увесь час з часу вселення її в спірну квартиру у якості члена сім`ї позивача проживає саме там.
Отже, вказаним є спростовним довід апеляційної скарги про помилковість висновків суду, що спірна квартира є єдиним житлом відповідачки.
Також позивач не довів факту чинення йому перешкод відповідачкою у користуванні спірною квартирою.
Будь-які докази з цього приводу відсутні.
Посилання апеляційної скарги на змушення відповідачкою позивача покинути власне житло та наймати собі інше житло, як і неможливість спільного проживання не підтверджено позивачем за життя.
Не може бути підставою для задоволення позову та виселення відповідачки зі спірного житла числені судові спори між сторонами, оскільки намагання ОСОБА_13 набути право власності на спірну квартиру, тощо не свідчить про неможливість спільного користування житлом та змушеність позивача залишити власне житло.
Посилання у апеляціній скарзі на неврахування судом висновків, викладених у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року, не спростовують правильних висновків суду, оскільки такі враховано колегією суддів (див. вище).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд 
                                  
                                                   п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий                                                               М.В. Назарова

Судді:                                                                                В.В. Кострицький
                                                                               
                                                                               Ю.П. Лозко