Справа № 303/1401/24

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       28 жовтня 2024 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:
судді-доповідача: Собослоя Г.Г., 
суддів: Джуги С.Д., Кожух О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Закарпатгаз» про визнання дій, пов`язаних зі спробою подвійного стягнення заборгованості, незаконними та відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення прав споживача, -
В С Т А Н О В И Л А:
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «ОГС «Закарпатгаз» про визнання дій відповідача, пов`язані зі спробою подвійного стягнення заборгованості за надану послугу, незаконними та відшкодування моральної шкоди, нанесеною порушенням прав споживача у розмірі 600000,00 грн. 
Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 лютого 2024 року позовну заяву було залишено без руху на підставі частини першої ст.185 Цивільного процесуального кодексу України та надано строк для усунення її недоліків протягом десяти днів з дня отримання ухвали. 
27 лютого 2024 року від позивача до суду першої інстанції надійшло «повідомлення», яке по своїй суті суд розцінив як заяву про часткове усунення недоліків позовної заяви, з копіями документів до позовної заяви для відповідача, втім у зв`язку з ненаданням позивачем доказів сплати судового збору та поданням ОСОБА_1 заяви («повідомлення»), яка містить ознаки зловживання процесуальними правами та неповаги до суду та судової системи загалом, ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 29.02.2024 суд першої інстанції повернув позовну заяву особі, яка її подала. 
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив таку в апеляційному порядку та просив суд апеляційної інстанції ухвалу Мукачівського міськрайонного суду від 29 лютого 2024 року скасувати та направити справу для продовження розгляду. В апеляційній скарзі посилається на те, що суд, повернувши позовну заяву через несплату судового збору, помилково не врахував висновки Верховного Суду, на які послався скаржник, щодо звільнення позивача від сплати судового збору за відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення прав споживача, з підстав нетотожності правовідносин до правовідносин за предметом даного спору.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України визначено, що апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення заяви позивачеві розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до положень частини четвертої статті 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Частиною другою статті 185 ЦПК України встановлено, що в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).
Суд першої інстанції залишаючи без руху позовну заяву ОСОБА_1 , зокрема, з підстав несплати судового збору виходив з того, що спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів є Закон України «Про захист прав споживачів» (надалі - Закон), який регламентує, що споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції) відповідно до закону (пункт 5 ч. 1 ст. 4 Закону). Таким чином, споживачі звільнені від сплати судового збору за подання позову про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої лише внаслідок недоліків продукції, тобто в даному випадку позивач не звільнений від сплати судового збору у відповідності до положень ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" за вимоги про відшкодування моральної шкоди. 
Однак, з таким висновком суду першої інстанції, невиконання якого, зокрема, стало наслідком повернення позовної заяви, колегія суддів погодитись не може, оскільки він зроблений із порушенням вимог процесуального права.
Звертаючись до суду з позовом до АТ «ОГС «Закарпатгаз» позивач зазначав, що він є споживачем газу, а відповідач порушив його права, як споживача, шляхом подвійного стягнення грошей за послуги, чим зокрема спричинив йому моральну шкоду.
Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди – вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.
Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Статтею 1-1 Закон України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.
Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає:  споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); продавцем є суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації (пункт 18); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).
Отже, послугами згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» є всі види комерційної взаємодії суб`єктів господарювання із споживачами, які не вписуються у набагато більш конкретні й чіткі визначення понять «товарів» та «робіт» і є набагато ширшими за аналогічне поняття, що вжите в ЦК України.
Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
У Законі України «Про захист прав споживачів» не визначено вичерпного переліку правових відносин, на які поширюється його дія, втім з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та виходячи з принципів цивільного судочинства, а також наявності у цивільних правовідносинах такої слабкої сторони, як фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо.
Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.
Таким чином, за подання споживачами позовної заяви судовий збір не підлягає сплаті, тому вимоги суду першої інстанції про сплату позивачами судового збору за подання позовної заяви не ґрунтуються на законі, а отже, їх невиконання не може бути підставою для визнання неподаною і повернення позовної заяви заявнику.
Суд першої інстанції наведеного вище не врахував.
Таким чином, оскаржуване судове рішення суду першої інстанцій постановлено з порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання про повернення позовної заяви, що перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Оскільки питання про можливість відкриття провадження у справі вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали про повернення позовної заяви та порушення прав заявника на вільний доступ до правосуддя, то відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України ухвала суду підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. ст. 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст. ст. 381, 382 ЦПК Українисуд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Мукачівського міськрайонного суду від 29 лютого 2024 року – скасувати.
Справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Закарпатгаз» про визнання дій, пов`язаних зі спробою подвійного стягнення заборгованості, незаконними та відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення прав споживача – направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 28 жовтня 2024 року.

Головуючий:
Судді: