ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

14 листопада 2024 року 	м.Суми	

Справа №581/204/24 
Номер провадження 22-ц/816/1502/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Рунова В. Ю. 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»
на  заочне рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 16 квітня 2024 року у складі судді Бутенка Д.В., ухвалене в селищі Липова Долина Сумської області, 
в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»)звернулося до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_1 , мотивуючи позовні вимоги тим, що відповідачка звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Анкету-заяву № б/н від 18 липня 2019 року та приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг саме в тій редакції, яка діяла на дату підписання та розміщена на сайті банку. На підставі вказаної анкети-заяви відповідачці відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку було встановлено початковий кредитний ліміт, який в подальшому збільшився до 35 000 грн. В процесі користування рахунком відбулася зміна відсоткової ставки – 42% річних.
04 серпня 2021 року відповідачка підписала Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, на підставі якої погоджені інші суттєві умови користування кредитним рахунком. На момент підписання заяви заборгованість становила 33 368,86 грн. Починаючи з 04 серпня 2021 року відсотки нараховувалися відповідно до підписаної відповідачем заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, виходячи з відсоткової ставки 42% річних. 
Внаслідок неналежного виконання позичальницею своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 25 лютого 2024 року утворилась заборгованість у розмірі 44 079 грн 30 коп., яка складається із: 34 425 грн 84 коп. – заборгованість за тілом кредиту, 9653 грн 46 коп. – заборгованість за простроченими відсотками, яку позивач і просив стягнути на свою користь. 
Заочним рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 16 квітня 2024 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 18 липня 2019 року в розмірі 4719 грн 80 коп. 
Відмовлено у задоволенні іншої частини позову у зв`язку з його необгрунтованістю.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ухваливши в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідачки на користь позивача решту заборгованості по тілу кредиту в сумі 29 706,04 грн та відсотків за користування кредитом в сумі 9653,46 грн; в іншій частині рішення залишити без змін; стягнути з відповідача судові витрати.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що з моменту підписання відповідачкою заяви між банком та відповідачкою був укладений договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору.
Активація відповідачкою картки та користування картковим рахунком свідчить про укладення сторонами кредитного договору. У виписці про рух коштів чітко прослідковується, що відповідачці було встановлено кредитний ліміт, а також факти використання нею коштів. Також з виписки вбачається, що відповідачка користувалася кредитними коштами, а також частково погашала заборгованість за договором. Вказане, на думку відповідача, свідчить, що відповідачка при укладенні кредитного договору була належним чином ознайомлена з його умовами, акцептувала пропозицію банку, отримала кредитну картку, користувалася кредитними коштами, а також визнала укладення кредитного договору та погодилася з його умовами.
Вважає, що суд безпідставно відмовив у стягненні частини фактично отриманих кредитних коштів (тіла кредиту). Позивачем надані суду саме первісні банківські документи про видачу та сплату коштів за кредитним договором, що не були належним чином досліджені судом.
Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту. Судом не наведено жодних правових підстав існування у відповідачки права на користування коштами банку без сплати відсотків. 
Вважає безпідставним твердження суду щодо відсутності доказів того, що сторони дійшли згоди стосовно розміру та порядку сплати процентів. На думку позивача, місцевий суд надав невірну оцінку доказам у справі, оскільки у заяві клієнта від 04 серпня 2021 року, яка нею підписана, розмір відсотків узгоджений і розрахунок відсотків з цієї дати здійснено за зменшеною відсотковою ставкою. Таким чином, встановивши, що банк надав відповідачці кредит, який вона не повернула, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків за користування кредитом, оскільки заборгованість за відсотками нараховано після підписання заяви відповідачки від 04 серпня 2021 року, якою розмір відсоткової ставки було погоджено. 
       На думку скаржника, якщо суд вважав, що розмір відсоткової ставки є непогодженим, то мав враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, зокрема, якщо суд не погоджується з наданим банком розрахунком заборгованості за процентами, він повинен був встановити дійсний розмір заборгованості, а не відмовляти у відповідних вимогах.
Від відповідачки відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надходив.
Рішення суду в частині стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 4719,80 грн не оскаржується, а тому відповідно до приписів ч. 1 ст. 367 ЦПК України не переглядається. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 18 липня 2019 року відповідачка підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розмір процентної ставки вказана заява не містить (а. с. 17-18).
18 липня 2019 року відповідачкою підписано паспорт споживчого кредиту (а.с. 19-20).
04 серпня 2021 року ОСОБА_1 підписала Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, яка містить основні умови кредитування: тип кредиту – відновлювальна кредитна лінія; суму/ліміт кредиту – 50 000 грн для карт «Універсальна», 75 000 грн для карт «Універсальна Gold»; строк кредитування – 12 місяців з пролонгацією; процентну ставку: 42% річних – для карт Універсальна, 40,8% - для карт Універсальна Gold; тип процентної ставки – фіксована; орієнтовну загальну вартість кредиту; реальну річну процентну ставку; порядок повернення кредиту; наслідки прострочення виконання та/або невиконання зобов`язань за договором тощо (а.с. 24-34).
На підтвердження своїх вимог банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які відповідачкою не підписані (а.с. 43-79).
Також позивачем було надано виписку з рахунку (а.с. 13-16), довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (а.с. 16- на звороті).
Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» відповідачці за кредитним договором було надано наступні кредитні картки №№ НОМЕР_1 (дата відкриття – 18 липня 2019 року, термін дії – 04/23, тип картки – Карта Універсальна); 5457082505135371 (дата відкриття – 16 травня 2023 року, термін дії - 07/27, тип картки – Картка «Універсальна»); (а.с. 23).
Відповідно до розрахунку банку, заборгованість  відповідачки за вказаним кредитним договором станом на 25 лютого 2024 року становить 44 079 грн 30 коп., з яких: 34 425 грн 84 коп. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 9653 грн 46 коп. – заборгованість за простроченими процентами (а.с. 7-12). 
Частково задовольняючи позов АТ КБ «ПриватБанк» та відмовляючи у стягненні процентів за користування кредитними коштами, суд першої інстанції виходив з того, що із наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що банк неодноразово погашав проценти за рахунок кредиту, що не відповідає суті кредитних правовідносин, тобто банк безпідставно збільшив тіло кредиту за рахунок погашення процентів. Отже, наданий позивачем розрахунок заборгованості по процентам, нарахованих на збільшене за рахунок процентів тіло кредиту не є правильним, тому суд дійшов висновку, що банк не довів наявність заборгованості по процентам за користування кредитними коштами у заявленому розмірі. Стосовно стягнення заборгованості за тілом кредиту суд вказав, що банк безпідставно збільшив тіло кредиту за рахунок процентів на суму 29 706,04 грн, тому вважав за необхідне стягнути заборгованість за тілом кредиту в сумі 4719,80 грн, обраховану шляхом віднімання від заявленого до стягнення розміру заборгованості по тілу кредиту процентів зарахованих до тіла кредиту.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду узгоджуються з вимогами закону та матеріалами справи. 
Відповідно до частин 1 і 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо доведеності вимог про стягнення заборгованості за процентами.
При зверненні до суду позивач ставив питання про стягнення з відповідачки на свою користь 9653,46 грн заборгованості по процентам за користування кредитними коштами. З наданого банком розрахунку вбачається, що банк погашав проценти за рахунок тіла кредиту (4-та колонка розрахунку). Такі дії банку не відповідають суті кредитних правовідносин, оскільки проценти за своєю суттю є платою за користування кредитними коштами. Таким чином позивач безпідставно збільшив тіло кредиту і на збільшене за рахунок процентів тіло кредиту нараховував проценти. Отже розрахунок заборгованості по процентам є необґрунтованим та спростовується матеріалами справи.
Стосовно доводів апеляційної скарги, що якщо суд не погоджується з наданим банком розрахунком заборгованості за процентами, він повинен був встановити дійсний розмір заборгованості, а не відмовляти у відповідних вимогах, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини 3 статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на доказування суми заборгованості для її відшкодування з іншої сторони, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду без відповідних дій з боку сторони з приводу необхідності надання чи збирання певних засобів доказування.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості самостійно визначити розмір заборгованості по процентах, оскільки тягар доведення обґрунтованості позовних вимог покладено саме на позивача, який не надав суду належного розрахунку заборгованості по процентам. 
За встановлених обставин справи колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що банк не довів наявність заборгованості по процентам за користування кредитними коштами у заявленому розмірі. 
Стосовно вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту, слід зазначити наступне.
Позивач при звернені до суду просив стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість по тілу кредиту в розмірі 34 425,84 грн. Як вже зазначалося вище, місцевим судом було правильно встановлено обставину того, що банком було безпідставно збільшено тіло кредиту за рахунок процентів, тому колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо присудження до стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4719,80 грн, обраховану шляхом віднімання від заявленої банком до стягнення заборгованості за тілом кредиту процентів зарахованих до тіла кредиту.
Суд першої інстанції помилково встановив обставину того, що підписана позивачем заява від 18 липня 2019 року містить основні умови кредитування, оскільки, як вбачається з матеріалів справи суд вважав паспорт споживчого кредиту, підписаний 18 липня 2009 року відповідачкою (а.с. 19-20), частиною укладеного сторонами 18 липня 2019 року кредитного договору. Проте, помилкове встановлення зазначеної обставини не призвело до неправильного вирішення справи.
Таким чином доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 381-382 ЦПК України, суд – 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення. 
Заочне рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 16 квітня 2024 року в оскаржуваній частині залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді:                                                                                        В. І. Криворотенко 

                                                                                                   В. Ю. Рунов