Номер провадження: 22-ц/813/7303/24 
Справа № 947/19532/24
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Дришлюк А. І.
Категорія 48

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2024 року щодо передачі за підсудністю цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, припинення стягнення аліментів та стягнення безпідставно отриманих коштів,
ВСТАНОВИВ:

20 червня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, припинення стягнення аліментів та стягнення безпідставно отриманих коштів (а.с. 1-9).
24 червня 2024 року Київський районний суд м. Одеси постановив ухвалу про відкриття провадження у справі за вищевказаним позовом (а.с. 85-86).
16 липня 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з клопотанням, в якому просила передати цивільну справу за підсудністю до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області (а.с. 96-98).
17 вересня 2024 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси матеріали цивільної справи №947/19532/24 (провадження №2/947/4317/24) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, припинення стягнення аліментів та стягнення безпідставно отриманих коштів вирішено передати до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області (а.с. 150-152).
26 вересня 2024 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 подав до Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2024 року про передачу справи за підсудністю. Апелянт не погоджується із оскаржуваною ухвалою, вважає її такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права без повного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. Так, апелянт наголошує на тому, що об`єднання кількох вимог у позові викликано нерозривністю обставин, якими такі вимоги обґрунтовуються, а також підставою їх виникнення. При цьому, апелянт вважає, що основною вимогою його позову є вимога про стягнення аліментів, оскільки дитина сторін наразі, за словами апелянта, проживає разом із батьком. На обґрунтування своєї процесуальної позиції апелянт також посилається на практику Верховного Суду, викладену в постановах від 29 червня 2022 року (справа №596/826/21-ц), від 03 лютого 2021 року (справа №520/21069/18) та від 28 червня 2023 року (справа №186/126/21). Крім того, апелянт звертає увагу на те, що суду першої інстанції на момент відкриття провадження у справі були відомі всі обставини щодо предмету спору та місця проживання сторін і справа була призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, після чого від сторін надійшли процесуальні документи, докази, однак в подальшому суд першої інстанції помилково передав справу до іншого суду після спливу майже трьох місяців з дня відкриття провадження у справі. Тому, з огляду на викладене в апеляційній скарзі, апелянт просить скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2024 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Частиною другою статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2024 року щодо передачі за підсудністю цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, припинення стягнення аліментів та стягнення безпідставно отриманих коштів, було відкрито в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.
14 жовтня 2024 року через підсистему «Електронний суд» відповідач ОСОБА_2 направила до Одеського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що норма статті 28 ЦПК України, якою визначено підсудність справ за вибором позивача, не містить у своєму переліку позовів про припинення стягнення аліментів або стягнення безпідставно отриманих коштів та не дає можливість платнику аліментів, яким наразі є позивач, право вибору альтернативної підсудності. Крім того, відповідач вважає, що зазначення в апеляційній скарзі про нерозривність заявлених позовних вимог та пов`язаність їх між собою без відповідного посилання на це безпосередньо в позовній заяві, є фактично зміною підстав та предмету позову. З огляду на це, відповідач просить залишити оскаржувану ухвалу без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга частково підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що першочерговими вимогами у даній справі є вимоги про припинення сплати аліментів, які стягуються на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 лютого 2023 року у справі №357/9818/22 та стягнення безпідставно отриманих коштів, а вже потім стягнення аліментів з відповідача. З огляду на це, суд першої інстанції виснував, що стаття 28 ЦПК України, якою визначено підсудність справ за вибором позивача, не містить позовів про припинення стягнення аліментів або стягнення безпідставно отриманих коштів та не дає можливості платнику аліментів, яким наразі є позивач, право вибору альтернативної підсудності. Тому, враховуючи, що за інформацією з Єдиного державного демографічного реєстру від 21 червня 2024 року (а.с. 84) відповідач - ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції зазначив, що справа №947/19532/24 підсудна Білоцерківському міськрайонному суду Київської області, у зв`язку з чим вирішив передати справу до вказаного суду за підсудністю (а.с. 151).
З такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погодитися не може, виходячи з наступного.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду, суд передає справу на розгляд іншого суду.
За загальним правилом, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом (ст. 27 ЦПК України).
При цьому, за ч. 1 ст. 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача..
Згідно з ч. 16 ст. 28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.
Тлумачення статей 27, 28 ЦПК України свідчить, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це такий вид підсудності, за умовами якої позивачеві надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох визначених у законі судів. Разом із тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (ст.27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої ст. 30 цього Кодексу (ч.16 ст.28 ЦПК України). Право вибору між судами, яким згідно з правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві (постанова Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 263/14171/19).
Крім того, в разі, якщо в одному позові поєднані вимоги щодо захисту прав дитини разом із вимогою про стягнення аліментів (або оплату додаткових витрат на дитину), такий позов може подаватися за вибором позивача згідно з ч. 1 ст. 28 ЦПК України (постанови Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі № 200/11563/18 та від 14 серпня 2024 року у справі №607/5535/22).
З матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 12), що територіально відноситься до Київського району у м. Одеса. Предметом позову у даній справі є вимоги позивача до відповідача про припинення стягнення аліментів за раніше ухваленим рішенням суду, стягнення безпідставно отриманих аліментів та стягнення аліментів з матері на користь батька на утримання доньки (а.с. 7). Тобто, з трьох заявлених позовних вимог дві підлягають розгляду за загальними правилами підсудності, одна – за вибором позивача (альтернативна підсудність). За таких обставин, суд першої інстанції не врахував, що позивач використав надане йому процесуальним законодавством право обирати суд, до якого він може подати позов, та звернувся до Київського районного суду м. Одеси відповідно до вимог ч. 1 ст. 28 ЦПК України за зареєстрованим місцем свого проживання, а отже дійшов до помилкових висновків щодо наявності підстав для передачі справи за підсудністю до іншого суду.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження, а оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, апеляційний суд на підставі ст. 379 ЦПК України, частково задовольняючи апеляційну скаргу, скасовує оскаржувану ухвалу та направляє справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2024 року – скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду                         А.І. Дришлюк

       Р.Д. Громік

       М.М. Драгомерецький