ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року	Львів	Справа № 569/13391/24 пров. № А/857/20067/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
Головуючого судді –                                                   Ніколіна В.В.,
суддів –                                                                      Матковської З.М., Кузьмича С.М.,
за участі секретаря судового засідання –                    Прачук І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 липня 2024 року (суддя – Ковальова І.М., м. Рівне) у справі за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області до  Громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про затримання іноземця з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення та видворення за межі території України, поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України,-

                                                      ВСТАНОВИВ:

Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області у липні 2024 року звернулося до суду з адміністративним позовом до Громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , в якому просило затримати громадянина Узбекистану ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України; помістити громадянина Узбекистану ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України строком на 6 місяців та допустити рішення суду до негайного виконання.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 липня 2024 року позов задоволено.
Не погодившись з ухваленим судовим рішення, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що суд першої інстанції не дослідив доказів і обставин встановлення правомірності рішення ГУДМС у Львівській області за заявами відповідача про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту. Вказує, що у позивача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви як такої, що носить характер зловживання.
Позивач подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити таку без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що 17 липня 2024 року в ході проведення профілактичних заходів з виявлення іноземців та осіб без громадянства, які нелегально перебувають на території України, працівниками Рівненського міського відділу Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області (далі – Рівненський МВ УДМС у Рівненській області) в м.Рівне затримано громадянина Узбекистану ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – іноземець), який не виконав рішення про примусове видворення та продовжує перебувати на території України понад строки встановлені законодавством України.
Із пояснень іноземця встановлено, що він прибув в Україну в 2012 році у приватних справах. Протягом 2012-2024 проживав та працював неофіційно в різних містах України. Паспортний документ був втрачений в 2016 році, за оформленням нового до посольства країн громадянства не звертався. 2020 року переїхав до Львівської області де звернувся за захистом, в наданні якого було відмовлено. Повертатися до Узбекистану не бажає, оскільки прийняв християнство та хоче залишатися в Україні і отримати громадянство.
За наявними в УДМС України в Рівненській області обліками встановлено, що іноземець 06.10.2020 звернувся до ГУДМС у Львівській області із заявою про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту. В наданні захисту було відмовлено. Також, іноземець отримав відмову і на повторну заяву від 05.07.2022.
01 серпня 2022 року ГУДМС у Львівській області прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства та зобов`язано іноземця залишити територію України не пізніш 21.08.2022. Рішення іноземцем не оскаржувалося та на дату затримання не виконано.
За порушення правил перебування в Україні 08.08.2023 Рівненським МВ УДМС у Рівненській області іноземця було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП.
20 травня 2024 року Рівненським МВ УДМС у Рівненській області прийнято рішення про примусове видворення іноземця з України з підстав ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Рішення не виконано, іноземець продовжує перебувати в Україні. Доказів звернення до дипломатичних установ Узбекистану для виготовлення документів, що посвідчують особу та дають право на перетин кордону з метою виконання рішення про примусове видворення не здобуто.
17 липня 2024 року іноземця затримано та за рішенням УДМС у Рівненській області поміщено на три доби до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.
Враховуючи обставини відсутності у іноземця, стосовно якого прийнято рішення про примусове видворення будь-якого документа, що посвідчує особу та дає право перетину кордону, необхідності вжиття органом УДМС невідкладних заходів щодо його ідентифікації, документування (оформлення документа, що дає право на виїзд), що включають звернення до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця шляхом надсилання відповідних записів та визначених консульською установою документів та інших відомостей, позивач просив застосувати передбачені законом заходи та затримати іноземця з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі України з одночасним поміщенням до державної установи, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства, а саме – Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України строком на 6 місяців.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що громадянин ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 допустив порушення законодавства України про правовий статус іноземців, у нього відсутній документ, що посвідчує особу та дає право на в`їзд/виїзд з України, що в подальшому унеможливить проведення примусового видворення, а відтак заявлені вимоги є обґрунтованими.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI); Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженою Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України 23 квітня 2012 року №353/171/150 (далі-Інструкція); Типовим положенням про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1110 (далі – Положення №1110); Інструкцією про порядок утримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 29.02.2016 №141 (далі – Інструкція №141).
Зокрема, п.7 ч.1 ст.1 Закону № 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах - це іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України (ч.3 ст.9 Закону № 3773-VI ).
Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України (ч.3 ст.9 Закону № 3773-VI).
Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилитимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави ( ч.1 ст.30 Закону № 3773-VI).
Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону ( п.8 ст.26 Закону № 3773-УІ).
Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення з наступним повідомленням протягом 24 годин прокурора розміщує іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першої цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України (п.3.ст.30 Закону № 3773-УІ).
Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців ( п. 4 ст.30 Закону № 3773-УІ).
Із зазначеними правовими нормами узгоджуються зміст Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, яка визначає порядок дій посадових осіб Державної міграційної служби України, її територіальних органів і територіальних підрозділів, органів охорони державного кордону та органів Служби безпеки України під час прийняття рішення про примусове повернення і примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, їх ідентифікації і вжиття заходів з безпосереднього примусового повернення, поміщення до пунктів тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, а також під час прийняття рішення про продовження строку затримання.
Відповідно до п.2 Інструкції за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилитиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, або за наявності ризику його втечі, а так само у разі відсутності в іноземця, що вчинив порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, органи ДМС, орган охорони державного кордону або орган СБУ подають до адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням ПТПІ позовну заяву відповідно до ч.1ст. 289 КАСУ.
Відповідно до п.1 ст.289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилитиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України; 2) затримання з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття на поруки підприємством, установою чи організацією; 4) зобов`язання внести заставу.
Відповідно до частини 11 статті 289 КАС України, строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Системний аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що законодавцем передбачено можливість затримання іноземця або особи без громадянства та продовження строку такого затримання за наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Із матеріалів справи слідує, що за наявними в УДМС України в Рівненській області обліками встановлено, що іноземець 06.10.2020 звернувся до ГУДМС у Львівській області із заявою про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту. В наданні захисту було відмовлено. Також, іноземець отримав відмову і на повторну заяву від 05.07.2022.
01 серпня 2022 року ГУДМС у Львівській області прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства та зобов`язано іноземця залишити територію України не пізніш 21.08.2022. Рішення іноземцем не оскаржувалося та на дату затримання не виконано.
За порушення правил перебування в Україні 08.08.2023 Рівненським МВ УДМС у Рівненській області іноземця було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП.
20 травня 2024 року Рівненським МВ УДМС у Рівненській області прийнято рішення про примусове видворення іноземця з України з підстав ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Рішення не виконано, іноземець продовжує перебувати в Україні. Доказів звернення до дипломатичних установ Узбекистану для виготовлення документів, що посвідчують особу та дають право на перетин кордону з метою виконання рішення про примусове видворення не здобуто.
17 липня 2024 року іноземця затримано та за рішенням УДМС у Рівненській області поміщено на три доби до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.
Стосовно покликання апелянта на те, шо суд першої інстанції не дослідив доказів і обставин встановлення правомірності рішення ГУДМС у Львівській області за заявами відповідача про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, то вказані рішення не є предметом розгляду в даній справі.
Слід врахувати, що під час розгляду справи було встановлено, що громадянин ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 допустив порушення законодавства України про правовий статус іноземців, у нього відсутній документ, що посвідчує особу та дає право на в`їзд/виїзд з України.
Апеляційний суд зазначає, що рішення про примусове видворення прийняте 20.05.2024, іноземець не був обмежений у праві пересування, не був поміщений до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, не звернувся до посольства країни свого громадянства самостійно для оформлення довідки на повернення, яка дає право перетину кордону та виїзду з України та не виїхав з України, а тому є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець ухиляється від виконання рішення та буде перешкоджати проведенню процедури видворення, в зв`язку з чим затримання іноземця з метою подальшого примусового видворення за межі території України є законним та обґрунтованим заходом примусового впливу.
Іноземцем не надано, а судом не здобуто доказів на підтвердження намірів іноземця добровільно виконати рішення про примусове видворення.
Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення адміністративного позову.
В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.
Міркування і твердження апелянта не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.
Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

                                               ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 липня 2024 року в справі №569/13391/24– без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	З. М. Матковська 	
 	 	С. М. Кузьмич  	
Повне судове рішення складено  08.10.24