Справа № 139/277/19
Провадження № 22-ц/801/1996/2024
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаровський І. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року	Справа № 139/277/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача: Копаничук С.Г., 
суддів: Оніщука В. В., Рибчинського В. П.,
учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,
відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 07 жовтня 2019 року, постановлене у складі судді Войнаровського І. В. у справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за договором кредиту, 
в с т а н о в и в :
У березні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту. Зазначало, що ОСОБА_1 ,підписавши 29.10.2010 року анкету-заяву, підтвердила свою згоду на те, що ця заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між нею та позивачем договір про надання банківських послуг у вигляді відкриття банківського рахунку з кредитуванням, на підставі якого отримала кредит у розмірі 5500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит в обумовленому сторонами розмір, а відповідач свої зобов`язання за договором не виконала, оскільки своєчасно не надавала позивачу кошти для погашення кредиту, у зв`язку із чим станом на 03 лютого 2019 року у неї виникла заборгованість в сумі 36216,08 грн., що складається з 9888,12 грн. – заборгованості за кредитом; 10312,41 грн – заборгованості за простроченим тілом кредиту; 12764,78 грн – пені за прострочене зобов`язання, 1050 грн – пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн; а також штрафів: 500 грн – штраф (фіксована частина), 1700,77 грн – штраф (процентна складова), яку банк просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь. 
Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 07 жовтня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 29 жовтня 2010 року у розмірі 20200,53грн та 1921грн. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, а у справі постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Зазначила, що позивач не довів належними та допустимими доказами заявлені вимоги, зокрема , укладення договору та умови кредитування ,факт видачі кредитної карти та використання відповідачкою кредитних коштів , проте суд належної оцінки зібраним у справі доказам не надав, не звернув увагу на відсутність у справі первинних банківських документів, якими б позивач підтверджував б заявлений ним до стягнення розмір заборгованості. 
У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними. 
Перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню. 
Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду в справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 9 статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що відповідачем подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції у справі з ціною позову 36216,08 грн. справа підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду відповідає не в повній мірі.
Задовольняючи частково позовні вимоги , суд виходив з того, що відповідач уклала з позивачем договір про надання банківських послуг, фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернула, розрахунок банку про наявність у відповідачки заборгованості за тілом кредиту остання не спростувала, а укладений між сторонами кредитний договір від 29.10.2010 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним), у зв`язку з чим кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, а відтак, наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з боржника  заборгованості за тілом кредиту у розмірі 20200,53грн. 
Колегія суддів з таким висновком суду повністю погодитись не може, виходячи з наступного. 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України ,можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 29.10.2010 року звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, згідно якої уклала з позивачем договір про надання банківських послуг у вигляді відкриття банківського рахунку з кредитуванням, на підставі якого їй було відкрито рахунок із кредитним лімітом у 4000 грн.(зворот а.с.9)
На день підписання анкети-заяви – 29 жовтня 2010 року – відповідач перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , у зв`язку з чим після реєстрації шлюбу змінила прізвище з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 ». Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 06 січня 2011 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвано, прізвище відповідачки змінено на « ОСОБА_3 ».
           Відповідач  у анкеті-заяві від 29.10.2010 року підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами", що  викладені на банківському сайті www/privatbank.ua складає між нею та банком договір про надання банківських послуг щодо відкриття банківського рахунку  за  платіжною карткою з використанням кредитної\ карти «Кредитка Унівесальна» 55 днів пільгового періоду, що підтверджується її  підписом у  анкеті-заяві . 
Хоча анкета-заява, підписана ОСОБА_5 і не містить домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, а також не містить строку повернення кредиту (користування ним),проте апелянт не врахував, що остання підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитної\ карти «Кредитка Унівесальна»55 днів пільгового періоду ,у якій всі конкретні умови кредитування чітко виписані і з якими вона погодилась , в тому числі, щодо пільгового періоду, розміру і порядку нарахування відсотків, комісії ,розміру пені, штрафів за порушення даних умов (а.с.10) За таких обставин відсутні підстави вважати ,що конкретні вказані у погодженій довідці умови кредитування та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.
Тому доводи апеляційної скарги щодо не укладення нею з відповідачем письмового договору і не погодження його умов ,не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи.
         Разом із тим, інші доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1  щодо  не   ненадання  позивачем на підтвердження наявності  та розміру  заявленої ним до стягнення заборгованості в якості   доказів первинних банківських документів  ,що містили б дані про  видачу  кредитної  карти, використання  кредитних коштів   ,  заслуговують на увагу.  
З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається ,що станом на 03 лютого 2019 року за відповідачкою рахується заборгованість за даним договором в сумі 36216,08 грн., яка складається з 9888,12 грн. – заборгованості за кредитом; 10312,41 грн – заборгованості за простроченим тілом кредиту; 12764,78 грн – пені за прострочене зобов`язання, 1050 грн – пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн; а також штрафів: 500 грн – штраф (фіксована частина), 1700,77 грн – штраф (процентна складова). Тобто, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, банк просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками, пеню, комісію, штраф. 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частини перша, друга статті 76 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно із ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Ст. 80  ЦПК України  передбачено, що  достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.  Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до ч. 1 – ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.
При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Банківський розрахунок не є первинним документом, а тому він сам по собі не може підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також, без первинних документів підтверджувати розмір зазначеної заборгованості, який неможливо перевірити. 
Первинних бухгалтерських документів, з яких можна встановити усі здійснені операції за кредитом, в тому числі й факти надання позичальнику кредитних коштів, нарахування відсотків, погашення боргу, тощо, позивач не надав. 
Разом із тим, суд не звернув увагу на те, що на підтвердження зазначених вимог позивач надав суду лише розрахунок заборгованості за договором , довідку про умови кредитування з використанням кредитної карти «Кредитка Унівесальна»55 днів пільгового періоду , анкету-заяву ОСОБА_5 про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 29.10.2010, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Витяг з Умов і Правил надання банківських послуг в «ПриватБанку», а також документи, що підтверджують процесуальний статус банку і його представника.
Наданий розрахунок складений і підписаний представником відповідача без зазначення прізвища і посади відповідальної посадової особи ,тобто без будь-яких даних, що її ідентифікують чи несуть відповідальність за достовірність даних у ньому та правильність його складення(а.с.5-8) 
Первинних бухгалтерських документів, які підтверджували факт надання відповідачці кредитних коштів та їх використання останньою, позивач не надав.
Наданий позивачем до відзиву на апеляційну скаргу в якості доказу вищевказаних обставин первинний банківський документ - виписка за договором б/н за період з 29.10.2010 по 03.02.2019 , апеляційним судом не може бути прийнятий до уваги, оскільки він не був наданий в якості доказу цих обставин суду першої інстанції і не був предметом його дослідження Враховуючи викладене і те, що відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а представник АТ КБ «Првиатбанк» не надав апеляційному суду доказів неможливості подання банківської виписки з особового рахунку до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а також відповідного клопотання суду апеляційної інстанції не заявляв, вказані докази апеляційним судом не можуть бути прийняті ,а тому не досліджуються. 
За таких обставин та без наданих позивачем доказів видачі відповідачеві банківської карти, первинних документів про надання та використання нею кредитних коштів та їх розміру ,що давали б можливість перевірити наявність у неї заявленої до стягнення заборгованості та її розмір ,колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги у цій частині є підставними , висновки суду про те, що позовні вимоги є доведеними - необгрунтованими, внаслідок чого рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення – про відмову у задоволенні позову через недоведеність вимог.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційним судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову, судові витрати понесенні відповідачами за подання апеляційної скарги слід стягнути з позивача. 
Щодо вимог апеляційної скарги про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь відповідачки витрат на правничу допомогу в розмірі 37500 грн. колегія суддів зазначає наступне. 
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку із реалізацією права на судовий захист у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору й струмування від подання безпідставних позовів.
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану на стадії апеляційного перегляду справи, колегія суддів враховує наступне.
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність й розумність.
У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц, від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 зауважено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Враховуючи складність справи, суть спору (стягнення заборгованості за кредитним договором), обсяг наданих послуг, розгляд справи в суді апеляційної інстанції в порядку письмового провадження, обізнаність адвоката з матеріалами справи, малозначність цієї справи та наявність сформованої судової практики у цій категорії справи, а також необхідність дотримання критерію розумності та справедливості, колегія суддів дійшла висновку, що співмірним, розумним, виходячи з конкретних обставин справи, а також необхідним розміром таких витрат в суді апеляційної інстанції, які підлягають розподілу за результатами розгляду справи, є сума 3 000,00 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 384 ЦПК України, 
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області  від 07 жовтня 2019 року скасувати.
У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до  ОСОБА_1   про стягнення заборгованості за договором кредиту відмовити. 
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 2305,2 грн судового збору та 3000 грн витрат на правничу допомогу. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:                                                         С. Г. Копаничук 

судді:                                                                 В. В. Оніщук 

                                                                        В. П. Рибчинський