ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                             
 
06 листопада 2024 року                           
м. Київ                                                               
 
справа № 757/24480/21-ц
 
провадження № 61-3608св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць, Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),  
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Новіковим Ігорем Івановичем, на постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого                 2024 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Поліщук Н. В., Соколової В. В.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовної заяви
 
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, штрафних санкцій та інфляційних витрат.
 
Позовна заява мотивована тим, що між ним (позикодавець) та відповідачем (позичальник) 15 серпня 2001 року укладено договір цільової позики на суму                          1 300 000 грн на строк до 01 грудня 2006 року. За умовами вказаного договору позика мала бути використана для придбання житлового або нежитлового приміщення у м. Києві, яке у подальшому позичальник зобов`язувався використовувати як офісне приміщення Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕРИДІАН СЕРВІС» (далі - ТОВ «МЕРИДІАН СЕРВІС»), засновником якого                                        є  ОСОБА_2 , та автомобіля, який позичальник зобов`язувався використовувати для потреб керівництва та працівників ТОВ «МЕРИДІАН СЕРВІС».
 
Крім того, за умовами договору позики від 20 серпня 2003 року, укладеного між ним та  ОСОБА_2 , останній отримав у борг грошові кошти у розмірі 700 000 грн для придбання квартири у м. Києві, за умови повернення суми позики за першою вимогою позикодавця, але не раніше 01 грудня 2006 року.
 
Зазначав, що на виконання умов договору цільової позики від 15 серпня 2001 року ОСОБА_2 20 грудня 2001 року придбав автомобіль «БМВ Х5», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 120,90 кв. м, а на виконання умов договору позики  від 20 серпня 2003 року, відповідач 18 вересня 2003 року придбав квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 77,90 кв м. 
 
Посилався на те, що у визначений договорами строк ОСОБА_2 позику не повернув, а з 2006 року він не мав можливості зв`язатися з відповідачем.
 
Крім того, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 жовтня 2008 року                                      у справі № 22-7098 (номер справи в суді першої інстанції 2-951/08) позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково, а саме визнано                     за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_2 , по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частині автомобіля «БМВ Х5», реєстраційний номер НОМЕР_1 .
 
Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на його користь борг, інфляційні втрати та штрафні санкції за договором цільової позики                    від 15 серпня 2001 року та договором позики від 20 серпня 2003 року                                                 у розмірі 13 723 070 грн.

 
 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 серпня 2022 року              у складі судді Матійчук Г. О. позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг, інфляційні втрати та штрафні санкції за договором цільової позики від 15 серпня 2001 року та договором позики від 20 серпня 2003 року у розмірі 13 723 070 грн.
Вирішено питання стягнення судових витрат.
 
Заочне рішення районного суду мотивовано тим, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договорами позики належно не виконав, грошові кошти                                    у обумовлений договорами строк не повернув, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з позичальника, як і штрафні санкції за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, передбачені умовами договорів позики. При цьому відповідачем не надано доказів на підтвердження відсутності заборгованості за договорами позики, а надані позивачем розрахунки заборгованості відповідачем не спростовані.
 
У вересні 2022 року  ОСОБА_2  подав до суду заяву про перегляд заочного рішення.
 
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2022 року,                             з урахуванням ухвали Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада                        2022 року про виправлення описки, у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 серпня 2022 року відмовлено.
 
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. 
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 серпня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. 
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки копії договору цільової позики від 15 серпня 2001 року та договору позики від 20 серпня 2003 року, надані позивачем на підтвердження позовних вимог, належно не засвідчені та матеріали справи не містять доказів дослідження судом оригіналів вказаних договорів відповідно до статті 95 ЦПК України. Крім того, доданий до позовної заяви договір позики від 20 серпня 2003 року не містить повного тексту. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив із того, що саме факт відсутності у позивача оригіналу документу, який безпосередньо посвідчив факт передання-отримання грошових коштів у борг,                        є доказом повернення цих коштів. При цьому апеляційний суд урахував пояснення представника позивача про те, що оригінали договорів позики у ОСОБА_1 відсутні та ні на даний час, ані в майбутньому оригіналів вказаних документів позивач надати не зможе.
 
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 18 березня 2024 року,                   з урахуванням ухвали Київського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року                         про виправлення описки, заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у рахунок компенсації понесених витрат на правову допомогу 45 000 грн.
 
Ухвалюючи додаткову постанову, суд апеляційної інстанції урахував складність справи, характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходив з конкретних обставин справи, та дійшов висновку про доведеність ОСОБА_2 заявлених в апеляційній скарзі витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 45 000 грн.
 
При цьому апеляційний суд відхилив заперечення представника                                        ОСОБА_1 - адвоката Новікова І. І. щодо розміру витрат на оплату правничої допомоги адвоката та відсутності доказів фактичної оплати понесених витрат.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Новіков І. І., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року скасувати та залишити в силі заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 серпня 2022 року.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У березні 2024 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду                       у складі Верховного Суду.
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями                від 13 березня 2024 року касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Новіковим І. І., на постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року передана для розгляду колегії суддів: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М. (провадження № 61-3608ск24).
 
Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                                             від 08 квітня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Новіковим І. І., залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та відмовлено у задоволенні клопотання заявника про зупинення дії оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції.
 
У серпні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Відповідно до розпорядження Заступника керівника Апарату Верховного                            Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2024 року   № 1174/0/226-24 про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_4 та на підставі службової записки Секретаря Третьої судової палати Фаловської І. М. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 757/24480/21-ц                                        за касаційним провадженням № 61-3608ск24.
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 жовтня 2024 року для розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 ,           яка подана його представником - адвокатом Новіковим І. І., на постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року визначено                                         суддю-доповідача - Лідовця Р. А. та суддів, які входять до складу колегії:            Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 жовтня 2024 року справу призначено до розгляду.

 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Новіковим І. І., мотивована тим, що апеляційний суд належно не дослідив зібрані          у справі докази, неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права та скасував законне заочне рішення районного суду.
 
Вважає, що, відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд не врахував правомірності правочину, встановлену статтею 204 ЦК України, оскільки укладені між сторонами договори позики є чинними та ніким не оспорювалися.
 
Посилається на те, що відповідач не ставив під сумнів надані ОСОБА_1 копії договорів позики, а посилання апеляційного суду на пояснення представника позивача щодо відсутності у позивача їх оригіналів та неможливості надати                          їх у майбутньому не доводять факту відсутності оригіналів вказаних документів, оскільки судом їх оригінали витребувані не були.
 
Зазначає, що під час розгляду справи № 2-951/08 відповідач визнавав отримання від  ОСОБА_1 у борг грошових коштів у розмірі 2 000 000 грн, на що апеляційний суд уваги не звернув.
 
Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення представник ОСОБА_1 - адвокат Новіков І. І. вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцї норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 та постановах Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 753/14634/22,          від 24 січня 2024 року у справі № 369/17485/21, від 24 січня 2024 року у справі                № 465/3928/17, від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20, від 14 квітня         2022 року у справі № 295/8928/19, від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17,           що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Також представник ОСОБА_1 - адвокат Новіков І. І. зазначає про порушення апеляційним судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи,                         а саме, постанова суду апеляційної інстанції оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, оскільки апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У червні 2024 року  ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що доводи ОСОБА_1 , викладені у касаційній скарзі, є необґрунтованими,                          а підстави для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції відсутні.
 
Зазначає, що в апеляційній скарзі на заочне рішення Печерського районного суду                  м. Києва від 02 серпня 2022 року, він заперечував факт укладення ним                                                зОСОБА_1 15 серпня 2001 року договору цільової позики та 20 серпня                     2003 року договору позики, отримання грошових коштів від позивача у позику.                  При цьому він звертався до суду апеляційної інстанції з клопотанням про витребування оригіналів вказаних договорів позики та призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.
 
Посилається на те, що висновки щодо застосування норм права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається, обставини, встановлені судами у цій справі, відрізняються від обставин, встановлених у зазначених заявником справах.
 
Вважає, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції відповідає положенням статей 263-265 ЦПК України.
 
Також  ОСОБА_2 було заявлено клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених ним під час розгляду справи судом касаційної інстанції у розмірі 12 000 грн.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
За твердженням позивача 15 серпня 2001 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) був укладений договір цільової позики, за яким позикодавець у порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України, зобов`язувався надати позичальнику цільову позику,                     а останній зобов`язався прийняти позику, використати за цільовим призначенням                  і повернути названу позику позикодавцеві у визначений цим договором строк                                             (том 1, а. с. 21-22).
 
Відповідно до умов договору отримана позичальником за вказаним договором позика має бути використана на придбання житлового та нежитлового приміщення                                    у м. Києві, поблизу станцій метро «Арсенальна» та «Печерська», загальною площею не менше 100 кв. м, яке у подальшому позичальник зобов`язується використовувати як офісне приміщення ТОВ «МЕРИДІАН СЕРВІС», засновником якого є позичальник та на придбання автомобіля однієї із наступних марок: МЕРСЕДЕС, АУДІ, БМВ, який позичальник у подальшому зобов`язується використовувати для потреб керівництва та працівників ТОВ «МЕРИДІАН СЕРВІС».
Позикою за даним договором є сума коштів у розмірі 1 300 000 грн.
 
Положеннями договору визначено, що позикодавець у момент підписання даного договору передав у власність позичальника, а позичальник отримав позику. Позичальник зобов`язується повернути позику позикодавцю за його першої вимоги, але не раніше 01 грудня 2006 року протягом 10 днів. Позика повертається повністю, без поділу її на частини, готівкою. Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання своїх зобов`язань за цим договором.
 
Договором цільової позики від 15 серпня 2001 року встановлено, що у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, передбачену цим Договором та чинним в Україні законодавством. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання                         з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання за цим договором позичальником, позикодавець має право вимагати від позичальника сплати останнім на його користь штрафу в розмірі 50 % від позики.
 
20 грудня 2001 року між ОСОБА_5 , яка діяла від свого імені та як законний представник неповнолітньої доньки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , який діяв                       як законний представник неповнолітньої доньки ОСОБА_6 (продавці),                           та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шандибою Л. І., зареєстрований в реєстрі за № 6300 (том 1, а. с. 19; 23).
 
Пунктом 1 вказаного договору міни передбачено, що ОСОБА_5 та                        ОСОБА_6 продали, а ОСОБА_2 купив квартиру  АДРЕСА_1 , загальною площею 120,90 кв. м.
 
Позивач зазначав, що 20 серпня 2003 рокуміж ОСОБА_1 (позикодавець)                та ОСОБА_2 (позичальник) був укладений договір позики, за яким позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти (суму позики), а позичальник                  їх отримав від позикодавця та зобов`язувався повернути останньому таку                         суму грошових коштів (суму позики) до терміну, встановленого договором                            (том 1, а. с. 18-20).
Відповідно до пунктів 2.1, 2.2. договору позики, сума позики становить 700 000 грн, яку позичальник зобов`язувався використати у повному обсязі для придбання квартири у м. Києві, на умовах, визначених договором.
 
Положеннями пункту 3.1. договору позики визначено, що сума позикипозикодавцю за цим договором має бути повернута позичальником за першої вимоги позикодавця, але не раніше 01 грудня 2006 року. 
 
18 вересня 2003 року між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 77,90 кв м, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шандибою Л. І. за реєстровим № 4203                                       (том 1, а. с. 24-25).
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 липня 2008 року                             (справа № 2-951/08) позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково.
Поділено спільне сумісне майно подружжя , а саме: виділено в натурі ОСОБА_3 та визнано за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2 ; виділено в натурі ОСОБА_2 та залишено у його власності квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль «БМВ Х5», реєстраційний номер НОМЕР_1 .
У задоволенні решти вимог позову відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (том 1, а. с. 26-28).
 
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 жовтня 2008 року у справі № 22-7098 (номер справи в суді першої інстанції 2-951/08) апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 липня 2008 року скасовано.
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково. 
Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині квартири               АДРЕСА_2 , по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частині автомобіля «БМВ Х5», реєстраційний номер НОМЕР_1 .
У задоволенні позову ОСОБА_2 про поділ спільного майна в натурі відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (том 1, а. с. 29-33).
 
28 квітня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Рябцова А. Г. надіслала на адресу  ОСОБА_2 лист-вимогу про повернення в десятиденний строк заборгованості, інфляційних втрат та штрафних санкцій за договором цільової позики від 15 серпня 2001 року та договором позики від 20 серпня 2003 року                                  у розмірі 13 723 070 грн (том 1, а. с. 36-37).

2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій                   статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою                   статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Новіковим І. І., підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                   з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним                     і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає не повністю.
 
За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу                   (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. 
 
Положеннями статей 15 та 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 374 ЦК УРСР, чинного на час укладення договору цільової позики від 15 серпня 2001 року та договору позики від 20 серпня 2003 року, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку  ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості.
 
Договір позики вважається укладеним у момент передачі  грошей або речей (частина друга статті 374 ЦК УРСР).
 
Договір позики на суму понад п`ятдесят карбованців повинен бути укладений                        у письмовій формі (стаття 375 ЦК УРСР).
 
Згідно із частиною першою статті 45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.
 
У пункті 4 «Прикінцевих та перехідних положеннях» ЦК України передбачено,                       що ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності                             ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків,                що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
 
Ураховуючи наведене, оскільки строк повернення (виконання зобов`язання) настав у 2006 році, то до відносин із повернення тіла позики слід застосувати ЦК України 2003 року.
 
Частинами першою, другою статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками,                               а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається                  у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян,                 а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
 
Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
У зв`язку із цим, апеляційний суд частково помилково зазначив, що до двох договорів позики слід застосовувати норми ЦК України 2003 року лише з 01 січня 2004 року, оскільки новий ЦК України слід застосовувати до двох договорів позики безспірно, по тілу позики. 
Що стосується стягнення процентів, штрафних санкцій, то новий ЦК України дійсно застосовується лише з 01 січня 2004 року.
 
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 березня 2021 року у справі № 910/17317/17 та постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 203/6896/14-ц (провадження № 61-930св20).
 
Проте зазначене не вплинуло на правильне вирішення справи по суті, а підлягають зміні мотиви апеляційного суду.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої                                                   статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування              (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання                           (стаття 80 ЦПК України).
 
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).
 
Відповідно до положень статті 95 ЦПК України письмові докази подаються                            в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено у порядку, встановленому законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність                        у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Якщо подано копію (електрону копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову  ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив із того, що саме факт відсутності у позивача оригіналів договорів позики є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки свідчить про виконання боржником зобов`язань за договорами позики.
 
Урахувавши те, що представник позивача пояснив, що оригінали договорів позики, на підставі яких він просив суд стягнути заборгованість, у ОСОБА_1 відсутні та ні на даний час, ані в майбутньому оригіналів вказаних документів позивач надати не зможе, взявши до уваги заперечення ОСОБА_2 щодо не укладення цих договорів, апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог, оскільки на обґрунтування своїх позовних вимогОСОБА_1  не надав суду належні та допустимі докази, не довів їх переконливості, а також не підтвердив обставини, на які посилався, як на підставу своїх вимог. 
 
Колегія суддів погоджується з судовим рішенням суду апеляційної інстанції по суті спору, про скасування рішення місцевого суду та відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , проте вважає за необхідне змінити правове обґрунтування такої відмови.
 
Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності суд вправі запропонувати представити докази (у тому числі у оригіналах згідно статті 95 ЦПК України) тій стороні, яка несе обов`язок по доказуванню.
 
Вирішуючи спір, апеляційний суд дійшов загалом правильного висновку про відмову у задоволенні позову, але допустив помилки при мотивуванні свого рішення, оскільки у задоволенні позову необхідно було відмовити саме у зв`язку із недоведеністю позовних вимог, що в силу вимог статті 81 ЦПК України року було процесуальним обов`язком позивача.
 
За таких обставин, оскільки апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, але помилився щодо мотивів такої відмови, оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позову, тобто у позові правильно відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю, а не з підстав, що позичальник повернув кошти, оскільки ці обставини також не доведені. 
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Посилання заявника на те, що апеляційний суд не врахував презумпцію правомірності правочину, встановлену статтею 204 ЦК України, оскільки укладені між сторонами договори позики є чинними та ніким не оспорювалися, колегія суддів відхиляє, оскільки положення цієї статті не можуть застосовуватися до правовідносин у цій справі.
 
Європейський суд з прав людини також вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними  в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає                                       зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
 
Усі доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, зводяться виключно до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
 
Доводи ОСОБА_1 у поданій ним касаційній скарзі щодо неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду                          від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 та постановах Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 753/14634/22, від 24 січня 2024 року у справі                       № 369/17485/21, від 24 січня 2024 року у справі № 465/3928/17, від 05 жовтня                  2022 року у справі № 463/9914/20, від 14 квітня 2022 року у справі № 295/8928/19, від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, зводяться до незгоди заявника                             з висновками апеляційного суду щодо встановлення обставин справи та оцінкою ним доказів. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Згідно із частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених                                статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Оскільки апеляційний суд правильно відмовив у задоволенні позову, але помилився в мотивах такої відмови, що не вплинуло на загальні висновки апеляційного суду, то оскаржувану постанову необхідно змінити з урахуванням мотивів цієї постанови.
 
Щодо судових витрат
 
У відзиві на касаційну скаргу  ОСОБА_2 заявив клопотання про стягнення судових витрат за надання правничої допомоги у розмірі 12 000 грн за розгляд справи у суді касаційної інстанції. До зазначеного клопотання  ОСОБА_2 додав: договір                       про надання правничої допомоги від 18 квітня 2023 року, додаткову угоду № 2                        від 15 травня 2024 року до договору про надання правничої допомоги від 18 квітня 2023 року, акт про обсяг наданої правової допомоги від 22 травня 2024 року за договором про надання правничої допомоги від 18 квітня 2023 року та докази надсилання копії відзиву іншим учасникам справи.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
У пункті 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані                        з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.
 
Оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, то на підставі пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.
 
Ураховуючи наведене та відсутність клопотань від ОСОБА_1 про зменшення заявленої  ОСОБА_2 суми витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає, що з  ОСОБА_1  слід стягнути на користь  ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 12 000 грн.
 
При цьому, Верховний Суд не перерозподіляє судові витрати, оскільки зміна мотивів судового рішення, не є втручанням у його резолютивну частину, тому не впливає на розподіл судових витрат.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Новіковим Ігорем Івановичем, задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину судового рішення у редакції цієї постанови.
 
У решті постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року залишити без змін.
 
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) 12 000 (дванадцять) гривень                          у рахунок компенсації витрат на професійну правничу допомогу.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. Ю. Гулейков   Б. І. Гулько   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець