ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2024 р. 	Справа № 520/13476/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Харківського національного університету Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.08.2024 (ухвалене суддею Григоровим Д.В.)    по справі № 520/13476/24
за позовом               ОСОБА_1  
до              Харківського національного університету Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба                      
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Харківського національного університету Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба, в якому просила: визнати протиправною бездіяльність Харківського національного університету повітряних сил щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.10.2019 по 07.05.2024; зобов`язати Харківський національний університет повітряних сил нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.10.2019 по 07.05.2024; визнати протиправною бездіяльність Харківського національного університету повітряних сил щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушення строків їх виплати за період з 01.10.2019 по 07.05.2024; зобов`язати Харківський національний університет повітряних сил нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 11.09.2019 по 07.05.2024.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.08.2024 р.   позов  задоволено частково, а саме: визнано протиправною бездіяльність Харківського національного університету повітряних сил щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.10.2019  по 07.05.2024; стягнуто з Харківського національного університету повітряних сил на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.10.2019 по 07.05.2024  в загальній сумі 162 784,15 грн.; в   іншій частині позовні вимог відмовлено. 
Не погодившись із рішенням       суду першої       інстанції,  позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.08.2024    та прийняти  нове рішення, яким задовольнити позов    в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянтка зазначає, що  відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено   їй компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушення строків їх виплати за період з 01.10.2019 по 07.05.2024.
Не погодившись із рішенням       суду першої       інстанції,  відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.08.2024    та прийняти  нове рішення, яким у  задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме:        Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб”,  Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", Кодексу законів про працю України, Кодексу адміністративного судочинства України        та на не відповідність висновків суду обставинам справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції  розглядає справу  в порядку письмового провадження за наявними   в справі матеріалами.
          Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги позивачки підлягають частковому задоволення, а вимоги апеляційної скарги відповідача не підлягають задоволенню з наступних підстав.
          Відповідно до     ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Судовим розглядом встановлено, що постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 29.02.2024 у справі № 520/26885/23, зокрема, зобов`язано Харківський національний університет повітряних сил нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року із встановленням базового місяця для нарахування індексації січень 2008 року.  
На виконання вищезазначено постанови, відповідачем   нараховано та виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016   по 28.02.2018, а саме 07.05.2024 перераховано на банківський рахунок позивачки кошти у розмірі 86506,02 грн.
Не погодившись із бездіяльністю відповідача щодо не проведення нарахування та виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів  у зв`язку з порушенням строків їх виплат, позивачка звернулася до суду з цим позовом.
          Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що  загальний розмір середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні, враховуючи розмір заборгованості, становить 162784,15 грн. Проте позивні вимоги позивачки про зобов`язання провести нарахування компенсації втрати частини доходу є передчасними, осільки компенсація нараховується та проводиться при виплаті доходу, тобто право на компенсацію позивач набуває в момент отримання доходу.
          Суд апеляційної інстанції  частково погоджується  з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
          Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно із ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до статтей 1, 2 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Абзацом 1 частини 1 статті 9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно із п.   242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008,   особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
У рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002   № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює порядок проходження військової служби, чітко не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату всіх належних сум звільненим військовим, з метою забезпечення принципу рівності прав та недискримінації у трудових відносинах суд  дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними, відтак поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби та пов`язані з обов`язком провести виплату усіх належних працівнику коштів при звільненні з роботи (зі служби).
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений у постановах Верховного Суду   від 31.10.2019 у справі № 2340/4192/18, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 та від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17).
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанцій обґрунтовано застосував до спірних правовідносин положення КЗпП України, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги відповідача, що норми      Кодексу законів про працю України      в частині виплати компенсації за затримку розрахунку при звільненні не поширюються на військовослужбовців є помилковими.
Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищого у порядку підлеглості органу.
Згідно із ст.116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Редакція статті 117 КЗпП України (викладена відповідно до Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин № 2352-ІХ від 01.07.2022) набрала законної сили з 19.07.2022.
Варто зауважити, що стаття 117 КЗпП України діяла і до цього часу (до змін введених Законом № 2352-ІХ) і Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні вказаних норм при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Так, Верховний Суд неодноразово вказував на те, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на приведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Із урахуванням вищевикладеного, оскільки з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України діє у редакції Закону №2352-ІХ, а тому і підхід до правозастосування вказаної норми змінився, то     спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19.07.2022 і після цього.
Період до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.
Проте, період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №761/9584/15, недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений у постановах Верховного Суду від 28.06.2023     у справі № 560/11489/22,     від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22.
Таким чином, період з 01.10.2019  до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.
Проте, період з 19.07.2022 до 07.05.2024 регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями.
До цього періоду застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.
Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 28.06.2023   у справі № 560/11489/22, від 30.11.2023  у справі № 380/19103/22, від 29.01.2024   у справі № 560/9586/22, від 29.02.2024   у справі № 460/42448/22.
Судовим розглядом встановлено, що   позивачку звільнено 01.10.2019,  проте грошову допомогу на оздоровлення та індексацію грошового забезпечення за період  з 01.12.2015 по 28.02.2018 в належному розмірі відповідачем     виплачено, на виконання    постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 29.02.2024 у справі № 520/26885/23,     07.05.2024р.  у розмірі  86 506,02 грн.
Таким чином, враховуючи дату звільнення позивачки зі служби та дату проведення остаточного розрахунку, кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 1681 день, з яких до 19.07.2022р. - 1023 дні.
Згідно із  довідккою про доходи ОСОБА_1 від 29.05.2024р. 176/176/100/754/1178/ПС, середньоденна заробітна плата, яка визначена, відповідно до Порядку № 100 від 08.02.1995  становить 414,75 грн.
Враховуючи період затримки розрахунку з 01.10.2019 до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ), що становить 1023 дні, середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні становитиме 424 289,25 грн. (414,75*1023).
Судом встановлено, що істотність частки невиплаченої суми (86 506,02) у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 01.10.2019 по 19.07.2022 становить 20,38% (86 506,02 грн./424 289,25 грн. х 100%).
Виходячи з принципу пропорційності, на користь позивача слід стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі (за період з 01.10.2019 до 19.07.2022) 86 470,15 грн., тобто 20,38% від 424 289,25 грн. (424 289,25/100*20,38%).
Період стягнення з 19.07.2022 по 07.05.2024 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями, отже  на користь позивачки (за період з 19.07.2022 по 07.05.2024) підлягає стягненню середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 76314 грн. (414,75*184) грн.
Із урахуванням вищевикладеного,   суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що     розмір середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні, враховуючи розмір заборгованості,  який підлягає стягненню на користь позивачки  становить 162 784,15 грн., у зв`язку з чим  вимоги апеляційної скарги відповідача не обгрунтовані та не підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльностві Харківського національного університету повітряних сил щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушення строків їх виплати за період з 01.10.2019 по 07.05.2024 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 11.09.2019 по 07.05.2024, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Статтею 1 Закону № 2050-ІІІ “Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати”, (в подальшому – Закон № 2050-ІІІ)   визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Згідно зі статтею 2 Закону № 2050-ІІІ, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: -пенсії; - соціальні виплати; - стипендії; - заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Відповідно до   статей 3, 4 Закону № 2050-ІІІ, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Згідно із  ст. 6 Закону № 2050-III, компенсацію виплачують за рахунок: власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян; коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.
З метою реалізації Закону № 2050-ІІІ Кабінетом Міністрів України прийнято Порядок № 159, відповідно до пункту 2 якого компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001.
Відповідно до п. 3 Порядку № 159, компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, в т.ч. заробітна плата (грошове забезпечення).
Згідно із п. 4 Порядку № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Із урахуванням вищевикладених норм, суд апеляційної інстанції зазначає, що     основними умовами для виплати суми компенсації є: 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (в тому числі одноразової грошової допомоги) та 2) виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.
Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
При цьому кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що умовами для виплати суми компенсації у справі,  є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів - пенсії та нарахування доходів (у тому числі, за рішенням суду). А виплата компенсації втрати частини доходів повинна здійснюватися у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості.
Отже, норми  Закону № 2050-ІІІ  і Порядку № 159 не покладають на особу, якій несвоєчасно виплатили компенсацію втрати частини доходів, обов`язку додатково звертатися до органу Пенсійного фонду України за виплатою такої компенсації.
  Таким чином  ст. ст.   1,  2,  4 Закону № 2050-ІІІ  та Порядку № 159 встановлено, що ними фактично встановлено (визначено) обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання (у цьому випадку - органу Пенсійного фонду України) у разі порушення встановлених строків виплати доходу (в тому числі пенсії) громадянам провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку в тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості з перерахованої пенсії, а відмова відповідача у виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, відповідно до   ст.  7 Закону № 2050-ІІІ  не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акта індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством.
  Зазначену норму варто тлумачити у її системному зв`язку з нормами  статей 2-4 Закону    № 2050-ІІІ, які визначають, що компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись, у цій справі органами Пенсійного фонду України, у місяці, в якому проведено виплату заборгованості. Відповідно невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову виплатити таку згідно із  Законом № 2050-ІІІ  і не потребує оформлення відмови окремим рішенням.
Вказана правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 21.08.2023 у справі 460/6767/20; від  02.04.2024 у справі 560/8194/20.
Відповідно до  ч. 5   ст. 242 КАС України,   при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Застосування судом першої інстанції у спірних правовідносинах   висновків, викладених в постановах Верховного Суду  від від 04.03.2021  по справі №520/34/17, від 01.04.2021  по справі №120/4555/18-а, суд апеляційної інстанції вважає помилковими, оскільки  відповідно до висновку щодо застосування норм матеріального права, викладеного в постанові   Великої Палати Верховного Суду   від № 755/10947/17 від 30.01.2019, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.
Судовим розглядом встановлено, що 07.05.2024  на виконання   постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 29.02.2024 у справі № 520/26885/23, відповідачем виплачено у належному розмірі на користь позивачки індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015   по 28.02.2018   у сумі 86506,02 грн., проте компенсації втрати частини грошових доходів за період з  01.12.2015   по 07.05.2024, у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення відповідачем не нараховано та не виплачено.
Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок, що позивні вимоги позивачки про зобов`язання провести нарахування компенсації втрати частини доходу є передчасними, оскільки позивач має право на компенсацію втрати частини доходів враховуючи наявність факту несвоєчасної виплати позивачу грошового забезпечення в повному розмірі, 
Таким чином, суд апеляційної  інстанції зазначає, що відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено позивачеві   компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період із 01.12.2015 року по день фактичної виплати 07.05.2024, відповідно до Закону України  Закону України № 2050-ІІІ  та Порядку № 159, у зв`язку з чим позовні вимоги позивачки в цій частині  обгрунтовані та підлягають задоволення.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення, у разі неправильного застосування норм     матеріального права.
Із  врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає  необхідним  вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 задовольнити та  скасувати   рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.08.2024  р.  в частині відмови у задоволенні позовних вимог, прийняти в скасованій частині постанову, якою, задовольнити позов   ОСОБА_1 та  із урахуванням заявлених  позовних вимог та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 ,   визнати протиправною бездіяльність Харківського національного університету повітряних сил щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушення строків їх виплати за період з 01.10.2019 по 07.05.2024 та зобов`язати Харківський національний університет повітряних сил нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 11.09.2019 по 07.05.2024; в іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.08.2024 залишити без змін.
Керуючись ст. 242, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд.                                
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Апеляційну скаргу Харківського національного університету Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 01.08.2024 по справі № 520/13476/24 - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
В скасованій частині прийняти постанову, якою задовольнити позов ОСОБА_1 .
Визнати протиправною бездіяльність Харківського національного університету повітряних сил щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушення строків їх виплати за період з 01.10.2019 по 07.05.2024.
Зобов`язати Харківський національний університет повітряних сил нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 11.09.2019 по 07.05.2024.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.08.2024 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку  до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	О.А. Спаскін    Л.В. Любчич