ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

29 жовтня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 160/2549/24	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Кругового О.О. (доповідач),
                               суддів:  Баранник Н.П., Шлай А.В.,     
  
          розглянувши в порядку письмового провадження  в місті Дніпрі  апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного    управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду  від  22.07.2024, (суддя суду першої інстанції Маковська О.В.), прийняте в порядку спрощеного (письмового) провадження в місті Дніпрі, в адміністративній справі №160/2549/24   за позовом   ОСОБА_1  до  Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області  про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
У С Т А Н О В И В :
          24.01.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: 
          -визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області №661-к від 14.12.2023 “Про звільнення ОСОБА_1 ”;
-поновити ОСОБА_1 на посаді завідуючого ресурсно - господарским сектором Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області;
-стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28.12.2023 по день ухвалення відповідного рішення суду.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач працював в Головному управлінні Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на посаді завідуючого ресурсно - господарським сектором та 13.11.2023 отримав від відповідача попередження про наступне звільнення, в якому було повідомлено, що у зв`язку зі зміною структури відповідача та зміною штатного розпису на 2023 рік з 01.11.2023 скорочено посаду завідуючого ресурсно - господарским сектором та відповідачем позивачу запропоновано для переведення посаду заступника начальника відділу №12 у місті Кривому Розі ГУ ДМС в Дніпропетровській області. Позивач зазначає, що йому запропоновано посаду в іншому місці. Ніяких інших посад запропоновано не було. Також позивач зазначає, що посада з якої його звільнили не була скорочена, а лише перейменована. Позивач не надав згоди на запропоновану посаду, оскільки він проживає у місті Дніпро, має дружину, яка працює в місті Дніпрі та неповнолітню дитину, яка навчається у місті Дніпрі. Також позивач вказує, що у місті Дніпрі проживає його 80 річна мати, яка потребує догляду, а сам позивач страждає низкою хронічних захворювань, визнаний обмежено придатним до військової служби та знаходиться на постійному медичному догляді. Крім того, позивач зазначає, що він має переважне право на залишення на роботі, оскільки являється учасником бойових дій. Позивач зазначає, що йому відомо, що у відповідача, станом на 13.11.2023 були рівнозначні посади. Наказом Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області №661-к від 14.12.2023 позивача звільнено із займаної посади у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України від 10.12.2015 №889 “Про державну службу”. Позивач вважає його звільнення незаконним, таким що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки відповідач зобов`язаний був запропонувати позивачу для переведення всі наявні вакантні інші рівнозначні посади державної служби і лише при відсутності таких вакансій, як виняток, нижчі наявні посади державної служби у Головному управлінні Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області. Але він цього не зробив. 
          Дніпропетровський окружний адміністративний суд рішенням від 22.07.2024 задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 Визнав протиправним та скасував наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області №661-к від 14.12.2023 “Про звільнення ОСОБА_1 ”. Поновив ОСОБА_1 на посаді завідуючого ресурсно-господарським сектором Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області. Стягнув з Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.12.2023 по 22.07.2024 у сумі 251 615,52 грн (двісті п`ятдесят одна тисяча шістсот п`ятнадцять гривень п`ятдесят дві копійки) з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій він просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення на користь позивача судових витрат.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в цій справі адвокатським об`єднанням «ІСТЕЙТ» та позивачем ОСОБА_1 було укладено договір про надання правової допомоги від 29.01.2024 та додаткову угоду до нього, за умовами яких сторони визначили тарифи з надання послуг з адвокатської діяльності. Для підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем до суду надано всі необхідні докази. Відтак, суд необґрунтовано відмовив в розподілі судових витрат шляхом стягнення на користь позивача понесених витрат з правничої допомоги.
Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на необґрунтованість доводів скарги, просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.
Відповідач також звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги Головне управління ДМС України в Дніпропетровській області зазначило, що суд першої інстанції неправильно розтлумачив та застосував норму ст. 87 Закону України «Про державну службу», в частині наявності підстав для звільнення позивача з роботи, за умови попередження працівника про наступне вивільнення, разом із пропозицією зайняття рівнозначної вакантної посади в іншому місці. Відповідач наголошує, що ним було в повній мірі дотримано процедуру прийняття наказу про звільнення зі служби ОСОБА_1 , відтак підстави для скасування наказу та поновлення позивача на службі – відсутні.
          Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, суд  вважає, що апеляційна скарга   позивача не підлягає  задоволенню, а апеляційну скаргу відповідача необхідно задовольнити, за наступних підстав. 
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 07.09.2018 (наказ №242-К від 06.09.2018) призначений на посаду завідувача ресурсно-господарського сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.
Як вбачається з матеріалів справи, 13.11.2023 Головним управлінням державної міграційної служби України в Дніпропетровській області позивачу вручено попередження про наступне звільнення, в якому повідомлено, що у зв`язку зі зміною структури Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, затвердженої Головою Державної міграційної служби України за погодженням з Міністром внутрішніх справ України та зміною штатного розпису на 2023 рік Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, затвердженого Головою Державної міграційної служби України, які були введені в дію наказом ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 31.10.2023 № 111 “Про введення в дію структури та штатного розпису на 2023 рік Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області” з 01.11.2023 скорочено посаду завідувача ресурсно-господарського сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.
Одночасно відповідачем позивачу запропоновано для переведення посаду заступника начальника відділу №11 у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, від якої позивач відмовився, про що свідчить відмітка позивача на попередженні.
Судом встановлено, що 28.11.2023 за підписом Начальника Головного управління ДМС у Дніпропетровській області Богдана Чегіля позивач отримав листа, в якому відповідач знов запропонував йому переведення на наявну в Головному управлінні ДМС у Дніпропетровській області вакантну посаду державної служби - посаду заступника начальника відділу №12 у місті Кривому Розі Головного управління ДМС у Дніпропетровській області.
Позивач не надав згоди на запропоновану посаду.
Наказом Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області №661-к від 14.12.2023 позивача звільнено 14.12.2023 з займаної посади у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України від 10.12.2015 №889 “Про державну службу” (зі змінами).
Не погодившись із наказом №661-к від 14.12.2023  позивач звернувся з адміністративним позовом в цій справі.
          Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що станом на момент попередження позивача про наступне скорочення та пропонування йому посади, у відповідача були наявні вакантні посади державної служби, рівнозначні посаді, яку обіймав позивач на момент попередження про наступне скорочення, однак, жодна з них не була запропонована позивачу. Також, суд зазначив, що відповідачем не проведено індивідуального аналізу роботи, кваліфікації та продуктивності позивача для визначення пріоритетності залишення його на службі. 
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
          Згідно з частиною другою  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України  визначено, що    завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини другої  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
За приписами частини другої  статті 3 Конституції України  права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Статті  38,  43 Конституції України  передбачають, що громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, користуються рівним правом доступу до державної служби, до служби в органах місцевого самоврядування.
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. При цьому громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до частини першої  статті 3 Закону України від 10.12.2015 №889-VIII «Про державну службу»  цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Пунктом 4 частини першої  статті 83 Закону №889-VIII  визначено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення.
  Підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення наведені у  статті 87 Закону №889-VIII.
У первинній редакції, чинній до 25.09.2019, пункт 1 частини першої  статті 87 Закону №889-VIII  передбачав, що однією з таких підстав є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.
Частиною третьою  статті 87 Закону №889-VIII  у її первинній редакції було унормовано, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю (абзац перший). Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення (абзац другий).
Підпунктом 53 пункту 6 розділу I  Закону №117-IX, що набрав чинності з 25.09.2019 та діяв на момент виникнення спірних правовідносин, до  статті 87 Закону №889-VIII  були внесені зміни, які, зокрема, встановлювали такі підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення:
- скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (пункт 1 частини першої);
- ліквідація державного органу (пункт 1-1 частини першої).
Цим Законом були також виключені положення абзаців першого і другого частини третьої  статті 87 Закону №889-VIII, які стосувалися застосування законодавства про працю та допускали звільнення з підстави реорганізації або ліквідації державного органу лише в разі неможливості переведення державного службовця на іншу посаду чи його відмови від такого переведення.
Станом на день виникнення спірних правовідносин  стаття 87 Закону №889-VIII  передбачала таке.
«1. Підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:
1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;
{Пункт 1 частини першої статті 87 із змінами, внесеними згідно із  Законом № 117-IX від 19.09.2019}
1-1) ліквідація державного органу;
{Частину першу статті 87 доповнено пунктом 1-1 згідно із  Законом № 117-IX від 19.09.2019}
2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;
3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;
{Пункт 3 частини першої статті 87 із змінами, внесеними згідно із  Законом № 117-IX від 19.09.2019}
4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.
2. Підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання.
За державним службовцем, який втратив працездатність під час виконання посадових обов`язків, посада зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.
3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
{Частина третя статті 87 із змінами, внесеними згідно із  Законами № 117-IX від 19.09.2019, № 440-IX від 14.01.2020; в редакції  Закону № 1285-IX від 23.02.2021}
4. У разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
{Частина четверта статті 87 із змінами, внесеними згідно із  Законом № 440-IX від 14.01.2020}
5. Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.
{Статтю 87 доповнено частиною п`ятою згідно із  Законом № 117-IX від 19.09.2019}
У такому випадку оформлення і видача трудової книжки, а також розрахунок при звільненні проводяться протягом семи днів з дня звільнення.
{Частину п`яту статті 87 доповнено абзацом другим згідно із  Законом № 440-IX від 14.01.2020}»
Суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
  Згідно з частиною третьою статті 87  Закону № 889-VIII (в редакції до набрання чинності  Законом України від 19 вересня 2019 року № 117-IX), процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначалась законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускалось лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.
Законом України від 19 вересня 2019 року № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади»  були внесені зміни та доповнення до  Закону № 889-VIII, зокрема, відповідно до положень статті 83  Закону № 889-VIII (у редакції, що діє з 19 вересня 2019 року) державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84  цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85  цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86  цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті  87,  87-1  цього  Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43  цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої  Законом України "Про очищення влади"; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1  цього Закону).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 87  Закону № 889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Правові висновки щодо подібних правовідносин висловлено Верховним Судом у постановах від 28 липня 2021 року у справі №640/11024/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №520/11687/2020, від 30 листопада 2021 №480/4055/20.
Водночас, після внесення змін до частини третьої  статті 87 Закону України «Про державну службу»  законодавцем врегульовано процедуру припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, у тому числі скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури.
За цих обставин, з дня набрання чинності вказаними змінами до Закону дія норм законодавства про працю не поширюється на державних службовців у цій частині відносин.
Станом на день виникнення спірних правовідносин  стаття 87 Закону №889-VIII  передбачала таке.
Відповідно до частини третьої цієї  статті Закону  суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
13.11.2023 Головним управлінням державної міграційної служби України в Дніпропетровській області позивачу вручено попередження про наступне звільнення, в якому повідомлено, що у зв`язку зі зміною структури Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, затвердженої Головою Державної міграційної служби України за погодженням з Міністром внутрішніх справ України та зміною штатного розпису на 2023 рік Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, затвердженого Головою Державної міграційної служби України, які були введені в дію наказом ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 31.10.2023 № 111 “Про введення в дію структури та штатного розпису на 2023 рік Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області” з 01.11.2023 скорочено посаду завідувача ресурсно-господарського сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.
Одночасно відповідачем позивачу запропоновано для переведення рівнозначну посаду - посаду заступника начальника відділу №11 у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, від якої позивач відмовився, про що свідчить відмітка позивача на попередженні.
Як видно з матеріалів адміністративного позову позивач фактично не погодився на переведення на іншу рівнозначну посаду з огляду на те, що робоче місце розташоване не в м. Дніпрі, а в м. Кривому Розі.
Позивач зазначає, що на час попередження його  про наступне вивільнення в управлінні були наявні інші рівнозначні вакантні посади, розташовані в м. Дніпрі. Оскільки він має в м. Дніпрі житло, його мати проживає в Дніпрі, донька навчається, а жінка працює в м. Дніпрі, він не має бажання переїздити. 
28.11.2023 за підписом Начальника Головного управління ДМС у Дніпропетровській області Богдана Чегіля позивач отримав листа, в якому відповідач знов запропонував йому переведення на наявну в Головному управлінні ДМС у Дніпропетровській області вакантну посаду державної служби - посаду заступника начальника відділу №12 у місті Кривому Розі Головного управління ДМС у Дніпропетровській області.
Позивач не надав згоди на запропоновану посаду.
Отже, судом встановлено, що відповідно до статті 87  Закону № 889-VIII відповідач під час попередження запропонував позивачу рівнозначну посаду, проте останній через небажання переїздити не виявив бажання її зайняти, натомість відмовився від отриманої пропозиції. На повторну пропозицію зайняти іншу вакантну посаду позивач також відповів відмовою. 
Таким чином, відповідачем дотримано процедуру вивільнення працівника зі служби у зв`язку зі скороченням штатів, а спірний наказ відповідача є таким, що відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій  статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки прийнятий з дотриманням приписів статті 87  Закону № 889-VIII, а тому не підлягає скасуванню судом.
          Аналогічний висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 05 січня 2023 року у справі №340/2871/21, а також у постанові від 14.02.2024 у справі № 360/91/23. 
            Висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позову та наявність підстав для скасування оспорюваного наказу відповідача є безпідставним, оскільки ґрунтується на висновках Верховного Суду, які стосувались правовідносин, що регулювались  Законом № 889-VIII в редакції до внесення змін у 2019 році, зокрема про те, що роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві (державній установі), незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Що стосується переважного права позивача на залишення на роботі, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до статті 42 КЗпП України визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років”, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; 11) працівникам, які є членами пожежно-рятувальних підрозділів для забезпечення добровільної пожежної охорони не менше року.
Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.
В даному випадку під «переважним правом залишення на роботі» слід розуміти право особи зайняти вакантне місце роботи переважно перед іншими працівниками, виходячи з певних критеріїв.
В даному випадку, відповідачем було забезпечено позивачеві можливість залишитись на роботі, оскільки ОСОБА_1 були запропоновані дві рівнозначні вакантні посади, від яких він відмовився, відтак в даному випадку висновок про те, що право позивача на переважне залишення на роботі не було враховане відповідачем не відповідає дійсності.  
Вищенаведене залишилось поза увагою суду першої інстанції внаслідок чого, судом необґрунтовано прийнято рішення про задоволення позовних вимог. Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Стосовно доводів апеляційної скарги позивача про протиправність рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні на користь позивача судових витрат колегія суддів зазначає наступне.
Так, суд першої інстанції в рішенні відмовив в задоволенні вимоги позивача стягнути на його користь витрати з правничої допомоги, суд виходив з того, що позивач має право на відшкодування витрат на правничу допомогу за рахунок відповідача, однак ним не підтверджено факт надання правничої допомоги  в цій справі.
Колегія суддів зазначає, що оскільки під час апеляційного розгляду суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , в силу приписів ст. 139 КАС України відсутні й підстави для стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 . 
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, апеляційну скаргу Головного управління ДМС у Дніпропетровській області – задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 325 КАС України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області – задовольнити.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.07.2024 в адміністративній справі № 160/2549/24 – скасувати та прийняти нову постанову.
Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
                    Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 

Головуючий - суддя                                                                      О.О. Круговий 

                               суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      А.В. Шлай