Справа № 127/3691/24
Провадження № 22-ц/801/2424/2024, 
№ 22-ц/801/2480/2024
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н. М.
Доповідач:Медвецький С. К.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2024 року	Справа № 127/3691/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С. К. (суддя-доповідач),
суддів: Панасюка О. С., Стадника І. М., 
за участю секретаря судового засідання – Литвина С. С., 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу № 127/3691/24 за апеляційною скаргою адвоката Головчука В. А. в інтересах ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2024 року, ухвалене у складі судді Бессараб Н. М. у залі суду, повний текст якого складено 03 жовтня 2024 року та за апеляційною скаргою адвоката Бахура О. В. в інтересах ОСОБА_1 на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 жовтня 2024 року, повний текст якого складено 11 жовтня 2024 року, 
встановив:

Короткий зміст вимог
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.
Позов мотивований тим, що з 27 жовтня 2018 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 .
Від шлюбу мають сина – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За час перебування у шлюбі, за спільні кошти було придбано майно – квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за відповідачем.
Указує, що з грудня 2022 року вони фактично припинили шлюбні відносини, не ведуть спільне господарство, а 23 січня 2024 року нею подано до Вінницького міського суду Вінницької області позовну заяву про розірвання шлюбу.
Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_1 просила суд:
визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;
в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;
стягнути з ОСОБА_3 на її користь судові витрати.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2024 року позов задоволено.
Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 .
У порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на (ідеальну) частку квартири АДРЕСА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 9 084 грн витрат за сплату судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним з подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору – інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя;
матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б поза розумним сумнівом доводили той факт, що відповідач ОСОБА_2 придбав спірну квартиру для власного використання, а не в інтересах сім`ї та використав для цього його особисті кошти, отримані ним не в інтересах сім`ї;
відповідачем не доведено, що подаровані матір`ю грошові кошти у розмірі 1 000 000 грн були використані ним саме для придбання спірної квартири, а не будь-яких інших цілей чи придбання будь-якого іншого нерухомого майна, рухомого майна, коштовностей тощо, відтак на указану квартиру поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя;
наявність обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, з урахуванням положень частини другої статті 70 СК України, відповідачем не доведено.
Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 жовтня 2024 року відмовлено у стягненні з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу.
Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
стороною позивача не надано суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат та належних доказів (квитанцій, платіжних інструкцій тощо) у підтвердження фактично понесених ОСОБА_1 витрат на правову допомогу. 
Короткий зміст вимог апеляційних скарг 
У листопаді 2024 року адвокат Головчук В. А. в інтересах ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .
У листопаді 2024 року адвокат Бахур О. В. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норма матеріального та процесуального права, просить додаткове рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове про задоволення заявлених вимог. 
Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 04 листопада 2024 року для розгляду цієї справи за апеляційною скаргою адвоката Головчук В. А. в інтересах ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2024 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Медвецький С. К., судді: Панасюк О. С., Стадник І. М.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження у цій справі за апеляційною скаргою адвоката Головчук В. А. в інтересах ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2024 року, надано позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду.
Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 11 листопада 2024 року для розгляду цієї справи за апеляційною скаргою адвоката Бахура О. В. в інтересах ОСОБА_1 на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 жовтня 2024 року визначено склад колегії суддів: головуючий – суддя Медвецький С. К., судді: Панасюк О. С., Стадник І. М.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 12 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Бахура О. В. в інтересах ОСОБА_1 на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 жовтня 2024 року та надано відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 18 листопада 2024 року справу призначено до розгляду на 28 листопада 2024 року о 08:40 год з повідомленням учасників справи.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга адвоката Головчука В. А. в інтересах ОСОБА_3 на рішення суду першої інстанції мотивована тим, що:
суд першої інстанції не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, здійснив поділ спірного майна не урахувавши обставини справи та наявні у ній докази;
наявні в матеріалах справи: договір дарування грошей від 21 квітня 2019 року; розписка про прийняття дарунку від 21 квітня 2019 року; рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 29 березня 2024 року у справі № 150/124/24; договір про участь у Фонді фінансування будівництва № 16/83-8/32 від 26 квітня 2019 року; платіжні доручення та банківська виписка за розрахунковим рахунком ОСОБА_3 є належними та допустимими доказами, які підтверджують придбання спірної квартири, зокрема, за рахунок особистих коштів відповідача у розмірі 1 000 000 грн;
установивши відсутність у сторін всієї суми коштів на придбання спірної квартири, місцевий суд дійшов суперечливого висновку, що ОСОБА_4 не сплачувались отримані в дарунок грошові кошти за її придбання;
якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю;
судом безпідставно не застосовано частину сьому статті 57 СК України та не визначено ОСОБА_6 частку у спірній квартирі відповідно до розміру його грошового внеску. 
Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Бахур О. В. в інтересах ОСОБА_1 указує, що:
рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують;
набута за час шлюбу спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності сторін та підлягає поділу в рівних частках;
отримання відповідачем від матері у дарунок грошових коштів у розмірі 1 000 000 грн на придбання квартири не відповідає дійсності, а використання останнім договору дарування грошей від 21 квітня 2019 року, в якому указано, що грошові кошти подаровані для придбання квартири спрямоване на спростування презумпції спільності майна подружжя. 
Апеляційна скарга адвоката Бахура О. В. в інтересах ОСОБА_1 на додаткове рішення суду першої інстанції мотивована тим, що:
стороною позивача надано достатні докази на підтвердження наявності зобов`язання з оплати послуг за правничу допомогу;
витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено;
неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у їх відшкодуванні.
Відзив на указану апеляційну скаргу впродовж встановленого судом строку не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 жовтня 2018 року.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 квітня 2024 року шлюб між сторонами розірвано.
Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
26 квітня 2019 року між відповідачем та ТОВ «ВінІнвестБуд» укладено договір про участь у Фонді фінансування будівництва № 16/83-8/32 (далі – Договір).
Згідно з пунктом 1.1 розділу 1 Договору ОСОБА_2 на підставі повного визнання ним Правил Фонду фінансування будівництва, створеного ТОВ «ВінІнвестБуд» фонду фінансування будівництва типу «А» забудовником ТОВ «БМУ - 3» об`єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_3 , ж/б № 16 (1 та 2 черги будівництва), затверджених рішенням загальних зборів учасників ТОВ «ВінІнвестБуд» (протокол № 6 від 10 квітня 2019 року), передав ТОВ «ВінІнвестБуд» у довірчу власність кошти, з метою отримання у власність об`єкта інвестування, та встановив обмеження щодо окремих дій ТОВ «ВінІнвестБуд» з управління цими коштами, а ТОВ «ВінІнвестБуд» прийняв кошти на рахунок ФФБ в управління для фінансування спорудження зазначеного у цьому Договорі об`єкту будівництва.
Пунктом 1.3 розділу 1 Договору за ОСОБА_4 закріплений об`єкт інвестування з наступними основними характеристиками: будівельна адреса: АДРЕСА_3 , ж/б № 16 (1 та 2 черги будівництва); номер приміщення 83; загальна проектна площа 74,03 м2; житлова проектна площа 37,51 м2; 2 поверх; 2 кімнати.
ОСОБА_4 внесено на поточний рахунок ТОВ «ВінІнвестБуд» НОМЕР_1 в АТ «Укрексімбанк» вартість об`єкта інвестування у сумі 1 442 228 грн, згідно платіжних доручень: № 12449_15 від 26 квітня 2019 року (425 767 грн), № 12449_10 від 27 травня 2019 року (62 100 грн), № 12449_5 від 27 червня 2019 року (62 100 грн), № 12449_12 від 26 липня 2019 року (62 100 грн), № 12449_10 від 23 серпня 2019 року (62 100 грн), № 1 від 23 вересня 2019 року (62 100 грн), № 12449_7 від 25 жовтня 2019 року (124 200 грн), № 12449_8 від 16 грудня 2019 року (31 000 грн), № 7.12178 від 03 січня 2020 року (31 100 грн), № 12449_10 від 31 січня 2020 року (15 000 грн), № 12449_5 від 20 лютого 2020 року (20 000 грн), № 12449_1 від 12 травня 2020 року (20 000 грн), № 1 від 25 серпня 2020 року (45 500 грн), № TR.75246 від 01 вересня 2020 року (33 500 грн), № TR.63037 від 07 вересня 2020 року (30 000 грн), № TR.56975 від 30 вересня 2020 року (355 661 грн) та банківської виписки за його рахунком.
З акта прийняття-передачі об`єкту інвестування № 83 від 30 вересня 2020 року та витягу з переліку довірителів квартир житлового будинку по АДРЕСА_4 від 30 вересня 2020 року слідує, що ОСОБА_4 прийнято від ТОВ «БМУ-3» об`єкт інвестування – квартиру загальною площею 74,5 м2, житловою площею 37,7 м2, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
09 жовтня 2020 року право власності на указану квартиру, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 54605273 від 16 жовтня 2020 року, прийнятого державним реєстратором Виконавчого комітету Вінницької міської ради Вінницької області Шуляк А. О., зареєстровано за відповідачем.
За період з листопада 2020 року по лютий 2024 року сторони здійснювали оплату житлово-комунальних послуг на утримання спірної квартири.
З відомостей Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи слідує, що доходи ОСОБА_1 за період з IV кварталу 2018 року по IV квартал 2020 року, за мінусом податків складають 254
947,45 грн (266 817,49 грн (нарахований дохід) - 11 870,04 грн (податки), з яких 135 900 грн дохід отриманий від продажу квартири у м. Краматорську).
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 08 грудня 2018 року ОСОБА_1 продала ОСОБА_7 квартиру за адресою: АДРЕСА_5 . Ціна договору – 195 900 грн.
21 квітня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 в простій письмовій формі укладено договір дарування, згідно якого ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_6 у особисту власність грошові кошти у сумі 1 000 000 грн, а ОСОБА_2 прийняв у дар від ОСОБА_8 указані грошові кошти.
Грошові кошти за цим договором подаровані для придбання ОСОБА_4 квартири у житловому районі «Поділля» м. Вінниці.
Рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 29 березня 2024 року у справі № 150/124/24 визнано дійсним договір дарування від 21 квітня 2019 року, згідно з яким ОСОБА_8 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар грошові кошти у сумі 1 000 000 грн.
Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У справі, що переглядається спір стосується поділу спільного майна подружжя.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.
Частиною першою статті 71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (частина сьома статті 57 СК України).
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. 
Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Подібні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17, від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19.
Отже для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.
Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних, достовірних та допустимих доказів.
Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Матеріалами справи встановлено, що у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі відповідач, в порядку фінансування будівництва за договором № 16/83-8/32 від 26 квітня 2019 року, набув у власність квартиру АДРЕСА_2 , вартістю 1 442 228 грн.
Право власності на цю квартиру за відповідачем зареєстроване 09 жовтня 2020 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 54605273 від 16 жовтня 2020 року, прийнятого державним реєстратором Виконавчого комітету Вінницької міської ради Вінницької області Шуляк А. О.
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 указував на те, що спільною сумісною власністю подружжя є 8/25 частини спірної квартири, що відповідає вартості майна на суму 492 228 грн, за виключенням його особисто внесеної грошової частки у розмірі 1 000 000 грн, отриманої у дар від матері для придбання указаної квартири та інвестованої ним у Фонд фінансування будівництва згідно договору № 16/83-8/32
Як на спростування презумпції спільної сумісної власності на спірне майно, відповідач посилався на договір дарування коштів від 21 квітня 2019 року, укладений між ним та його матір`ю ОСОБА_8 у простій письмовій формі, розписку про прийняття дарунку від 21 квітня 2019 року та рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 29 березня 2024 року у справі № 150/124/24.
Згідно з частиною п`ятою статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до Закону України «Про валюту і валютні операції» (в редакції чинній на момент укладення договору дарування) до валютних цінностей належить національна валюта (гривня), іноземна валюта та банківські метали.
Ураховуючи, що 1 000 000 грн є сумою, що перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, договір дарування указаної суми підлягав нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 29 березня 2024 року у справі № 150/124/24 визнано дійсним договір дарування від 21 квітня 2019 року, згідно з яким ОСОБА_8 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар грошові кошти у сумі 1 000 000 грн.
Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 904/3315/18 зроблено висновок, що:
«однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Так, принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.
У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.
Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зроблено висновок, що:
«добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (п. 55). Отже принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань (п. 60). Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінка суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного (пункт 61)».
Апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8 про визнання договору дарування дійсним лише після відкриття провадження у цій справі.
Очевидно, що такі дії відповідача, після виникнення спору у справі, що переглядається, спрямовані на уникнення поділу спільного майна подружжя та є недобросовісними.
Разом з тим, саме по собі рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 29 березня 2024 року про визнання дійсним договору дарування ОСОБА_8 грошових коштів ОСОБА_6 , які були передані останньому 21 квітня 2019 року, ухвалене судом через чотири роки після набуття у власність спірної квартири, не свідчить про придбання частини спірного майна відповідачем за ці гроші.
Платіжні доручення від імені ОСОБА_3 та виписка з його банківського рахунку не є беззаперечними доказами сплати відповідачем особистих коштів (отриманих у дар) за придбану у шлюбі квартиру, оскільки саме ОСОБА_2 виступав стороною договору про участь у Фонді фінансуванні будівництва № 16/83-8/32 від 26 квітня 2019 року (довірителем) та був зобов`язаний виконувати покладені на нього договором обов`язки, зокрема: сплатити не менше 30 % від загальної вартості об`єкту інвестування для закріплення за ним об`єкту інвестування, дотримуватися графіку внесення коштів, визначеного договором та Свідоцтвом про участь у Фонді фінансуванні будівництва.
Колегія суддів звертає увагу на те, що договором про участь у Фонді фінансуванні будівництва № 16/83-8/32 від 26 квітня 2019 року встановлено право довірителя внести кошти раніше строку визначеного графіком.
Разом з тим, 26 квітня 2019 року відповідачем сплачено перший внесок у фонд фінансування будівництва у розмірі 425 767 грн, а решту суми розтерміновано на щомісячні платежі.
Факт виплати вартості спірного житла в порядку розтермінування уможливлює залучення спільних коштів колишнього подружжя.
Надані ОСОБА_9 розрахунки щодо отриманих сторонами доходів у загальному розмірі 492 228 грн не можуть беззаперечно підтверджувати факт виплати відповідачем грошових зобов`язань за договором про участь у фінансуванні будівництві виключно за кошти, які належали йому особисто.
Інших належних та допустимих доказів того, що отримані відповідачем в дар грошові кошти у розмірі 1 000 000 грн були використані ним для інвестування будівництва спірної квартири за договором № 16/83-8/32 від 26 квітня 2019 року про участь у Фонді фінансування будівництва, а не для будь-яких інших цілей, матеріали справи не містять та стороною відповідача не надано.
Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору – інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.
Доказів того, що ОСОБА_2 повідомляв позивача про внесення його особистих грошових коштів в інвестування будівництва спірної квартири та остання була обізнана про це матеріали справи не містять.
Якщо відповідач мав на меті, з початку фінансування будівництва, використати належні йому особисті кошти для придбання житла, то він міг укласти цей договір разом з позивачкою і визначити частки кожного в залежності від внесених особистих зберігань. Це відповідачем зроблено не було. 
Відповідачем не доведено різницю фінансової участі колишнього подружжя в інвестуванні будівництва спірної квартири, а також те, що вона придбавалась для його власного використання, а не в інтересах сім`ї, відтак право спільної сумісної власності подружжя на указаний об`єкт презюмується.
Ураховуючи встановлену законодавством презумпцію набуття подружжям майна у спільну сумісну власність, а також те, що ОСОБА_2 не надав належних доказів на підтвердження своїх доводів щодо придбання указаного майна, зокрема, за рахунок особистих коштів отриманих в дар від матері та не спростував указану презумпцію, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу в рівних частках між сторонами. 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно визначив спірні правовідносини, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи, надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, унаслідок чого ухвалив в частині поділу майна подружжя законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, не ґрунтуються на нормах права, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, тому судом до уваги не беруться.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) та підтриманий Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2024 року у справі № 753/1159/21 (провадження № 61-12247св23), від 10 квітня 2024 року у справі № 757/44969/18-ц (провадження № 61-14303св23) та інших.
У цій справі метою пред`явленого позову є поділ спільного сумісного майна, тому вимога про визнання спірного майна спільним сумісним майном подружжя не є ефективним способом захисту прав позивача.
Відтак рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири АДРЕСА_2 слід скасувати й ухвалити нове судове рішення про відмову в її задоволенні.
В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2024 слід залишити без змін.
Щодо оскарження додаткового рішення
Колегія суддів здійснює перегляд додаткового рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 жовтня 2024 року в частині та межах доводів апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до пункту третього частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать у тому числі витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частиною першою статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (частина четверта статті 62 ЦПК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги – це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних з відповідними процесуальними діями тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Реалізація указаного принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається у такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);
3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з частиною другою статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною третьою статті 141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1)чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Установлено, що представник позивача – адвокат Бахур О. В., до завершення судових дебатів зроби заяву про понесені позивачем судові витрати та у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, ОСОБА_1 подала заяву з додатками про ухвалення додаткового рішення. 
З вимог статей 137, 141 ЦПК України слідує, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо.
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
На підтвердження надання та понесення витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача подано до суду:
ордер серії АВ № 1120700 від 11 березня 2024 року про надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 у Вінницькому міському суді Вінницької області адвокатом Бахуром О. В. на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 12 січня 2024 року;
договір про надання правничої допомоги б/н від 12 січня 2024 року, який укладений між адвокатом Бахуром О. В. та ОСОБА_1 , предметом якого є надання адвокатом правничої допомоги (здійснення представництва) на досудовій підготовці для звернення до Вінницького міського суду Вінницької області з позовною заявою про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя та надання правничої допомоги в суді першої інстанції під час розгляду цієї справи. Розмір гонорару по цьому договору встановлений за взаємною згодою сторін у фіксованому розмірі 2 000 грн за одну годину праці адвоката, що сплачується по завершенню надання послуг та отримання результату за наслідком винесення судового рішення у справі на користь клієнта (пункт 1.2, 3.1 договору);
перелік наданих послуг та часу витраченого на надання правничої (правової) допомоги (детальний опис робіт) від 24 вересня 2024 року та акт приймання-передачі наданих юридичних послуг від 24 вересня 2024 року до договору від 12 січня 2024 року, згідно яких відповідно до взятих на себе зобов`язань, адвокат надав правничу допомогу ОСОБА_1 згідно договору сукупною вартістю 79 000 грн, з яких: зустріч з клієнтом та проведення інтерв`ювання (1 год 30 хв); консультування, формування правової позиції та правове супроводження клієнта (3 год, додатково у неробочий час - 1 год); підготовка процесуальних та інших документів (від імені клієнта та адвоката): адвокатський запит до регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій області від 12 січня 2024 року (30 хв); позовна заява з додатками (6 год); адвокатський запит до ГУ ДПС у Вінницькій області від 05 квітня 2024 року (30 хв); відповідь на відзив від 18 квітня 2024 року (2 год); клопотання про витребування доказів від 18 квітня 2024 року (1 год); додаткові пояснення на заперечення від 20 травня 2024 року (2 год); клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи від 25 липня 2024 року (30 хв); апеляційна скарга на рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 29 березня 2024 року у справі № 150/124/24 (4 год); заява про вирішення судових витрат після ухвалення рішення суду від 23 вересня 2024 року (30 хв); письмовий виступ у дебатах від 23 вересня 2024 (1 год); підготовка, прибуття до суду та участь в одному судовому засіданні (судодень - незалежно від часу участі): всього призначених/відвіданих 8 судових засідань (11 березня 2024 року; 03 квітня 2024 року; 25 квітня 2024 року; 21 травня 2024 року; 03 липня 2024 року; 23 липня 2024 року; 03 вересня 2024 року; 23 вересня 2024 року) - 16 год. Всього: 39 год 30 хв.
Відтак стороною позивача подано докази на підтвердження обсягу наданих правничих послуг, виконаних робіт та їх вартість.
Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зробила висновок, що:
«витрати на надану правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено».
Статтею 134 ЦПК України встановлено, що разом з першою заявою по суті  спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. 
У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. 
Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. 
Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Застосування відповідних положень статті 134 ЦПК України належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи, а також інших чинників.
Аналіз частини другої статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. 
Неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Отже у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.
Зазначене положення забезпечує дотримання принципу змагальності, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених ЦПК України.
Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат.
Ураховуючи викладене, відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу є правом суду, а не обов`язком, реалізація якого є наслідком доведення стороною обставин того, що неподання іншою стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які ця особа понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, порушило принцип змагальності та завадило стороні спору належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат.
Указаний висновок узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 755/7694/20 (провадження 61-12174 св 22).
Апеляційний суд звертає увагу на те, що представником позивача – адвокатом Бахуром О. В. до завершення судових дебатів було заявлено про понесені витрати на професійну правничу (правову) допомогу та подання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення, та в подальшому у встановлений ЦПК України строк позивачем подано відповідну заяву разом з доказами, що відповідає вимогам частини восьмої статті 141 ЦПК України.
Водночас неподання позивачем попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат не позбавило сторону відповідача можливості підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими, та доведення неспівмірності таких витрат, шляхом подання адвокатом Головчуком В. А. клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.
У цій справі неподання позивачем попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат не порушило принципи змагальності та рівності, не завадило іншим учасникам спору належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості (необґрунтованості) та співмірності заявлених до стягнення витрат.
На указане суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у стягненні з відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу.
Апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги у цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.
При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має урахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» указано, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), а також у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).
ЄСПЛ присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та указує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» указано, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та не співрозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Представник відповідача – адвокат Головчук В. А., у заяві про зменшення витрат на професійну правничу допомогу указував, що заявлений розмір витрат є неспівмірним із складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг та не відповідає критеріям реальності таких витрат та розумності їх розміру.
Дослідивши обставини справи та надані докази, ураховуючи незначну складність справи, наявну усталену судову практику у цій категорії спірних правовідносин, невеликий обсяг досліджених доказів, а також те, що надані адвокатом послуги охоплюються загальною діяльністю адвоката, як представника у справі, колегія суддів дійшла висновку, що заявлена сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 79 000 грн є неспівмірною з огляду на розумну необхідність для цієї справи, відтак, з урахуванням заяви відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 40 000 грн витрат на правничу допомогу.
На переконання апеляційного суду, такий розмір витрат на правничу допомогу є об`єктивним, співмірним зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою у ній.
Підсумовуючи викладене, висновок суду першої інстанції про відмову у стягненні з відповідача на користь позивача судових витрат на оплату послуг адвоката у цій справі є передчасним та помилковим, тому додаткове рішення слід скасувати з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заявлених вимог.
Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири АДРЕСА_2 підлягає скасуванню з прийняттям у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги. В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2024 року слід залишити без змін. Додаткове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення заявлених вимог про стягнення витрат на правову допомогу.
Щодо судових витрат
Згідно підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З огляду на те, що в результаті часткового скасування апеляційним судом ухваленого судом першої інстанції рішення не відбулося задоволення по суті вимог апеляційної скарги, підстав розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,
постановив:
Апеляційну скаргу адвоката Головчука В. А. в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2024 року у частині визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 скасувати й ухвалити у цій частині нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 відмовити.
В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2024 року слід залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції залишити за ОСОБА_4 . 
Апеляційну скаргу адвоката Бахура О. В. в інтересах ОСОБА_1 на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 жовтня 2024 року задовольнити частково.
Додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 жовтня 2024 року скасувати й ухвалити нове судове рішення.
Заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 40 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_6 .
Головуючий                 Сергій МЕДВЕЦЬКИЙ

судді:                                                 Олександр ПАНАСЮК

Ігор СТАДНИК