ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року	Львів	Справа № 300/1267/22 пров. № А/857/22642/24	

         Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
судді-доповідача                              Іщук Л. П.,
суддів                                                  Обрізка І. М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2024 року  (головуючий суддя Біньковська М.Ф., м. Івано-Франківськ) у справі № 300/1267/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області  про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить визнати протиправною бездіяльність щодо відмови як учаснику війни в поновленні нарахування та виплати пільг, передбачених  ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; зобов`язати поновити нарахування та виплату пільг, передбачених  ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в розмірі 50% знижки на поставку та розподіл газу для опалення житла на подвійний розмір нормативної опалювальної площі (42 кв. м. на кожну особу, яка має право на знижку оплати та 21 кв. м. на сім`ю), в тому числі знижки при оплаті послуг постачання та розподілу природного газу, централізованого водопостачання, з постачання та розподілу електричної енергії, з поводження з побутовими відходами, починаючи з 27.02.2020 щомісячно. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Управління соціального захисту Калуської районної державної адміністрації щодо відмови у наданні ОСОБА_1 пільг, передбачених  статтею 14 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області провести з 07.09.2021 нарахування та виплату ОСОБА_1 пільг, передбачених пунктом 5 частини 1  статті 14 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»  на оплату комунальних послуг, в тому числі 50-процентної знижки на поставку та розподіл газу для опалення житла на подвійний розмір нормативної опалювальної площі (42 кв. м. на кожну особу, яка має право на знижку оплати та 21 кв. м. на сім`ю). В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області оскаржило його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а також не досліджено обставини, що мають значення для справи.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивач є учасником війни та ветераном органів внутрішніх справ, а сукупний дохід сім`ї перевищував податкову соціальну норму. Зазначає, що з 01.07.2015 позивачу призначено пільгу на житлово-комунальні послуги, як ветерану органів внутрішніх справ в розмірі 50 % згідно  статті 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист». Вважає, що вказаним законом не передбачена пільга за користування газом для опалення житла на подвійний розмір нормативної опалювальної площі для сім`ї з непрацездатних осіб. 
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої  статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України  розглядає справу в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові не оскаржується, суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни  учасників війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 27.01.2005 та на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів органів внутрішніх справ згідно посвідчення № НОМЕР_2 від 10.04.2005 (а.с.60).
Позивача взято на облік органами соціального захисту населення як учасника війни 02.08.2010 та надано 50-відсоткову пільгу на оплату газопостачання та електроенергії. Зазначено, що членом сім`ї на якого поширюється пільга є дружина ОСОБА_2 (а.с.58, 61).
25.05.2020 позвач звернувся до Управління соціального захисту населення Долинської РДА із заявою про призначення раніше призупиненої пільги, передбаченої  ст.14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»  з 27.02.2020.
Управління соціального захисту населення Долинської районної державної адміністрації листом від 09.06.2020 №М-161 повідомило позивача про те, що позивачу з 01.07.2015 надаються пільги в розмірі 50% знижки як ветерану органів внутрішніх справ згідно із  статтею 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».
04.10.2021 Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області листом №2772/01-05 за результатами розгляду запиту від 10.09.2021 №12 повідомило позивача про те, що він користується пільгами відповідно до  Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», як ветеран військової служби у розмірі 50% знижки на оплату за житлово-комунальні послуги в межах затверджених норм, передбачених чинним законодавством, дві особи.
22.02.2022 позивач звернувся до відділу адміністративного забезпечення №1 (м. Долина) Управління соціального захисту населення Калуської районної державної адміністрації із заявою про призначення з 27.02.2020 раніше призупиненої пільги, передбаченої  ст.14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»  в повному обсязі (а.с.7).
04.03.2022 відділ адміністративного забезпечення №1 (м. Долина) Управління соціального захисту населення Калуської районної державної адміністрації листом №201 повідомив позивача про те, що згідно заяви від 02.08.2010 він отримував пільгу на житлово-комунальні послуги як учасник війни відповідно до  ст.14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»  до 30.06.2015. Зазначено, що оскільки позивач є учасником війни та ветераном органів внутрішніх справ, а сукупний дохід сім`ї перевищував податкову соціальну норму, йому призначено з 01.07.2015 пільги на житлово-комунальні послуги, як ветерану органів внутрішніх справ в розмірі 50%  згідно із  статтею 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист». Цим законом не передбачена пільга за користування газом для опалення житла на подвійний розмір нормативної опалювальної площі для сім`ї з непрацездатних осіб (а.с.10).
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що формальні неточності у 
Враховуючи вимоги частини 2  статті 19 Конституції України  та частини 2  статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначається  Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-ХІІ (далі - Закон №3551-ХІІ).
Відповідно до  статті 2 Закону №3551-ХІІ  законодавство України про статус ветеранів війни та їх соціальні гарантії складається з цього  Закону  та інших актів законодавства України. Права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством колишнього Союзу РСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни. Нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними.
Як вже було встановлено, ОСОБА_1 має статус учасника війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 27.01.2005.
Відповідачем не заперечується, що сім`я позивача складається лише з непрацездатних осіб.
Пунктами 4, 5, 6 частини 1  статті 14 Закону №3551-ХІІ  передбачено, що учасникам війни надається:
50-процентна знижка плати за користування житлом (квартирна плата) в межах норм, передбачених чинним законодавством (21 кв. метр загальної площі житла на кожну особу, яка постійно проживає у житловому приміщенні (будинку) і має право на знижку плати, та додатково 10,5 кв. метра на сім`ю);
50-процентна знижка плати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами) та скрапленим балонним газом для побутових потреб в межах середніх норм споживання. Площа житла, на яку надається знижка, при розрахунках плати за опалення становить 21 кв. метр опалювальної площі на кожну особу, яка постійно проживає у житловому приміщенні (будинку) і має право на знижку плати, та додатково 10,5 кв. метра на сім`ю. Для сімей, що складаються лише з непрацездатних осіб, надається 50-процентна знижка за користування газом для опалювання житла на подвійний розмір нормативної опалювальної площі (42 кв. метри на кожну особу, яка має право на знижку плати, та 21 кв. метр на сім`ю);
50-процентна знижка вартості палива, в тому числі рідкого, в межах норм, встановлених для продажу населенню, для осіб, які проживають у будинках, що не мають центрального опалення.
Згідно із частиною 2  статті 14 Закону №3551-ХІІ  пільги щодо плати за житло, комунальні послуги та паливо, передбачені пунктами 4-6 цієї статті, надаються учасникам війни та членам їх сімей, що проживають разом з ними, незалежно від виду житла чи форми власності на нього.
Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 №76-VIII      статтю 14 Закону №3551-XII  доповнено частиною 6 (підпункту 1 пункту 9 розділу I  Закону України від 28.12.2014 №76-VIII), за змістом якої 50-процентна пільга на оплату житлово-комунальних послуг надається за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї пільговика в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Підпункт 1 пункту 9 розділу I  Закону України від 28.12.2014 №76-VIII  набрав чинності з 01.01.2015, норми цього  Закону, в частині врахування середньомісячного сукупного доходу сім`ї при наданні пільг набули чинності з 01.07.2015.
Рішенням Конституційного Суду України в справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності  Конституції України  (конституційності) пункту 9 розділу I      Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 №76-VIII  (справа про соціальний захист ветеранів війни та членів їхніх сімей) від 18.12.2018 №12-р/2018 визнано такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційними), зокрема: підпункт 1 пункту 9 розділу I  Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 №76-VIII; частину 6  статті 14 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-ХІІ.
Пунктом 2 цього  Рішення  встановлено, що визнані неконституційними положення  законів України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 №76-VIII  та  Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-ХІІ     - втрачають чинність через три місяці з дня  ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Конституційний Суд України зазначив, що встановлення пільг ветеранам війни, особам, на яких поширюється чинність  Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", є одним із засобів реалізації державою конституційного обов`язку щодо забезпечення соціального захисту осіб, які захищали Батьківщину, її суверенітет і територіальну цілісність, та членів їхніх сімей. Держава не може в односторонньому порядку відмовитися від зобов`язання щодо соціального захисту осіб, які вже виконали свій обов`язок перед державою щодо захисту її суверенітету і територіальної цілісності. Невиконання державою соціальних зобов`язань щодо ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність вказаного  Закону, підриває довіру до держави (абзац 2 пункту 5).
Конституційний Суд України вважає, що соціальний захист ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність  Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", спрямований на забезпечення їм достатнього життєвого рівня. Обмеження або скасування пільг для ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність      Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"  без рівноцінної їх заміни чи компенсації є порушенням зобов`язань держави щодо соціального захисту осіб, які захищали Вітчизну, та членів їхніх сімей. У разі зміни правового регулювання набуті вказаними особами пільги чи інші гарантії соціального захисту повинні бути збережені із забезпеченням можливості їх реалізації. Обмеження або скасування таких пільг, інших гарантій соціального захисту можливе лише у разі запровадження рівноцінних або більш сприятливих умов соціального захисту (абзац 3 пункту 5).
Відповідно до частини 2  статті 152 Конституції України  закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Пунктом 3  Рішення Конституційного Суду України від 18.12.2018 №12-р/2018  (справа про соціальний захист ветеранів війни та членів їхніх сімей) встановлено, що в зв`язку з тим, що, зокрема: підпункт 1 пункту 9 розділу I      Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 №76-VIII; частина 6  статті 14 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-ХІІ  - втрачають чинність через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, застосуванню підлягатиме, зокрема, частина 1  статті 14 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-XII  у редакції до внесення змін      Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 №76-VIII.
Положення  Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 №76-VIII     та  Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-ХІІ, визнані неконституційними  Рішенням Конституційного Суду України від 18.12.2018 №12-р/2018, втратили чинність 18.03.2019.
Таким чином, з 19.03.2019 застосуванню підлягають положення частини 1  статті 14 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-ХІІ, в редакції чинній до внесення змін  Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 №76-VIII.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з 19.03.2019 позивач має право на пільги, передбачені  статтею 14 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»  без урахування середньомісячного сукупного доходу сім`ї, а дії відповідача щодо відмови у наданні позивачу пільг на оплату комунальних послуг згідно  статті 14 Закону №3551-ХІІ, в тому числі 50% знижки на поставку та розподіл газу для опалення житла на подвійний розмір нормативної опалювальної площі (42 кв. м. на кожну особу, яка має право на знижку оплати та 21 кв. м. на сім`ю), є протиправними.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди скаржника з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції.
При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до  ст. 139 КАС України  не здійснюється.
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2024 року у справі № 300/1267/22 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Т. І. Шинкар