Номер провадження: 22-ц/813/3633/24 
Справа № 521/9593/19
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2024 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І., 
при секретарі судового засідання: Узун Н.Д.,
за участю представника відповідача – ОСОБА_1 ,
переглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_2 до  ОСОБА_3 ,  треті особи,  які не  заявляють самостійних  вимог щодо  предмета спору -   ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 ,  про витребування майна, набутого без достатньої правової підстави, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_2 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 ,  треті особи,  які не  заявляють самостійних  вимог щодо  предмета спору -   ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 ,  про витребування майна, набутого без достатньої правової підстави. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 13 листопада 2001 року придбав квартиру АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» від 14.11.2001. На початку 2015 року позивачу стало відомо про існування зареєстрованого 03 грудня 2001 року на Одеській універсальній біржі GIP договору, за яким, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_6 купила спірну квартиру. 31 січня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М.. 04 квітня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_1 , згідно з яким власником квартири стала ОСОБА_3 15 березня 2019 poку у справі №521/12361/16-ц було ухвалено рішення, в якому суд встановлено факт неукладення договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .. Враховуючи неукладеність договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , в порядку ст. 1212 ЦК України ОСОБА_2 вважає, що має право вимагати від ОСОБА_3 повернення майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , яке вона набула без достатньої правової підстави.
В ході розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 подав заяву про зміну предмета позову, де крім раніше заявленої вимоги про витребування майна просив також визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 від 0.12.2001 та посвідчений Одеською універсальною товарною біржою «GIP». Одночасно було змінено і посилання на норми матеріального права, позивач заявляв свій позов не на статтях 1212, 1213 ЦК України, а на статтях 44, 47, 48, 225, 227 ЦК УРСР, статтях 387, 388 ЦК України, пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними».
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 03 травня 2023 року прийнято відмову ОСОБА_2 від позову в частині вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору №01/1232 купівлі-продажу нерухомого майна, квартири за адресою АДРЕСА_2 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 від 03.12.2001, зареєстрованого Одеською універсальною товарною біржою GIP. Провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору № 01/1232 купівлі-продажу нерухомого майна, квартири за адресою АДРЕСА_2 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 від 03.12.2001, зареєстрованого Одеською універсальною товарною біржею GIP закрито.
У судове засідання позивач не з`явився. У судовому засіданні представни позивача – адвокат Адабаш С.О. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, посилаючись на те, що ОСОБА_8 придбав спірну квартиру на законних підставах, за законом вона не може бути у нього витребувана, вказану квартиру він не відчужував на користь інших осіб, в теперішній час право власності на квартиру зареєстровано за відповідачем, а відтак спірна квартира набута нею без достатньої правової підстави та має бути повернута ОСОБА_2 ..
Відповідачка ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась, її представник – адвокат Андріанов С.С. у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , посилаючись на те, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки справи за позовами ОСОБА_2 розглядались судами неодноразово, судовими рішеннями було встановлено, що ОСОБА_2 не є власником спірної квартири, та не набув власності на вказану квартиру у встановлено законом порядку, та не є особою, якій належить право вимоги витребування майна із чужого незаконного володіння. Також, зазначив, що нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 04.04.2014, за яким ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_5 спірну квартиру, на теперішній час є чинним, а тому, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Третя особа – ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилась.
Третя особа - ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_2 підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити, посилаючись на те, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем квартири за адресою: АДРЕСА_2 , квартира вибула з володіння ОСОБА_2 поза його волею та має бути повернута йому.
31 серпня 2023 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору- ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про витребування майна, набутого без достатньої правової підстави відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2023 року та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити.
Від відповідачки ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому вона наголошувала на правильності висновків суду першої інстанції та просила суд апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.
В судове засідання, призначене на 21 листопада 2024 року об 13 год 40 хв з`явився представник відповідача – адвокат Андріанов С.С., інші учасники справи до суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням та довідками, наявними в матеріалах справи (т. 4, а.с. 204-209).
ОСОБА_5 , яка є третьою особою по справі, судова повістка направлена на адресу проживання, яка відома суду, проте рекомендоване повідомлення повернулось з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Згідно ч. 1 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.
Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Таким чином, оскільки судові повістки направлялась на всі відомі суду адреси місця проживання та реєстрації особи та враховуючи, що отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а саме суду, апеляційний суд в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення позивача про дату, час та місце розгляду справи.
Від апелянта ОСОБА_2 до Одеського апеляційного суду надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із сімейними обставинами.
Від ОСОБА_4 , яка є третьою особою по справі, надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із станом здоров`я та перебуванням поза межами України.
Однак, колегія суддів не вважає за доцільне відкладення розгляду даної справи та відмовляє в задоволенні клопотання, з огляду на наступне.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Крім того, згідно ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.
В рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_2 є позивачем у даній справі, а тому є ініціатором судового розгляду і має бути зацікавлений у якнайшвидшому розгляді справи, тому зобов`язаний цікавитись відомим йому провадженням, не ухилятись від отримання інформації про рух справи та не допускати свідомих маніпуляцій для затягування судового процесу.
Матеріали справи не містять жодного доказу неможливості ОСОБА_2 прибути в судове засідання до апеляційного суду.
Апеляційний суд зауважує, що під час перегляду рішення суду в апеляційній інстанції, третя особа ОСОБА_4 , не скористалась своїм процесуальним правом на подання заперечень або пояснень.
Апеляційна скарга знаходиться в провадженні Одеського апеляційного суду з грудня 2023 року, тому сторони мали достатньо часу, в разі необхідності та достатньої зацікавленості в розгляді справи, в повній мірі реалізувати свої процесуальні права з доведення своєї правової позиції по справі, без відкладення судового засідання, яке призначене на 21 листопада 2024 року.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не набув права власності на спірну квартиру, що встановлено, зокрема рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 липня 2016 року по справі №521/14976/15-ц, а також з того, що у нього відсутні будь-які інші речові права на зазначену квартиру, тому права ОСОБА_2 не порушені набуттям відповідачкою права власності на спірну квартиру.
Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, вважає вказані висновки суду першої інстанції вірними з огляду на наступне.
Так, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 30,6 кв.м, житловою площею 16,2 кв.м, належала на праві власності ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право на житло від 05.11.1996, право власності було зареєстровано КП «БТІ» ОМР 24 грудня 1996 року.
За змістом довіреності від 07.10.2001 ОСОБА_9 уповноважив ОСОБА_10 розпоряджатись (продати, подарувати, обміняти) за ціну та на умовах за його розсудом, належну йому ( ОСОБА_9 ) квартиру АДРЕСА_1 . Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П. і зареєстрована у реєстрі за №4554.
Бугаєнко І Р., що діяв на підставі дублікату довіреності від імені ОСОБА_9 та дублікату свідоцтва про право власності на житло від 05.11.1996, виданого 15 січня 2001 року, уклав 17 жовтня 2001 року з ОСОБА_11 договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого останній придбав квартиру АДРЕСА_1 за 5 000 грн. Право власності зареєстровано в КП «БТІ» ОМР 26 жовтня 2001 року.
За договором купівлі-продажу від 13.11.2001, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бардук М.Д., ОСОБА_11 продав ОСОБА_2 вищезазначену квартиру за 4 600 грн. Право власності за ОСОБА_2 зареєстровано в КП «БТІ» ОМР 14 листопада 2001 року.
30 січня 2002 року син власника спірної квартири ОСОБА_9 – ОСОБА_12 , звернувся до правоохоронних органів із заявою про порушення кримінальної справи за фактом заволодіння спірною квартирою невстановленими особами шахрайським шляхом. 10 лютого 2002 року порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 190 КК України та накладений арешт на спірну квартиру.
ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У травні 2002 року ОСОБА_12 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про визнання довіреності та договорів купівлі-продажу спірної квартири недійсними, відшкодування майнової та моральної шкоди. Провадження у зазначеній справі №1519/2-910/11 за вказаним первісним позовом і за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_12 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення було зупинено.
Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 25 лютого 2015 року провадження у зазначеній справі №1519/2-910/11 закрито, у зв`язку зі смертю ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
За договором купівлі-продажу від 03.12.2001 №01/1232, укладеним на ОУТБ «GIP», ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_6 придбала квартиру АДРЕСА_1 . Право власності за ОСОБА_6 зареєстровано в КП «БТІ» ОМР 07 грудня 2001 року.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15 березня 2019 року по справі №521/12361/16-ц, встановлено, що вказаний договір позивачем не підписувався, а відтак є неукладеним.
Згідно договору купівлі-продажу від 25.11.2013, посвідченим приватним нотаріусом Ковальською В.В., ОСОБА_6 продала ОСОБА_7 вказану квартиру.
31 січня 2014 року приватний нотаріус Марченко А.М. посвідчила договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_7 продала ОСОБА_5 спірну квартиру.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 04.04.2014, посвідченого нотаріусом Панським А.В., ОСОБА_5 продала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .
У провадженні Малиновського районного суду м.Одеси перебувала цивільна справа №521/7507/15-ц за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , третя особа – Одеська універсальна товарна біржа, про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири від 03.12.2001 №01/1232 недійсним.
Позовні вимоги у справі №521/7507/15-ц мотивовані тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 13.11.2011 ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 , проте вселитися в цю квартиру з дружиною ( ОСОБА_4 ) не зміг через перешкоди колишнього власника. У подальшому дізнався про укладення на товарній біржі від його імені з ОСОБА_6 договору купівлі-продажу від 03.12.2001, відповідно до умов якого остання набула у власність спірну квартиру. ОСОБА_2 зазначав, що він не продавав квартиру АДРЕСА_1 , а реєстрація права власності за ОСОБА_6 відсутня, про що свідчить довідка КП «БТІ» ОМР.
Під час розгляду справи №521/7507/15-ц встановлено, що відповідно до висновку експерта від 01.08.2015 підпис у графах «Продавець» у договорі купівлі-продажу нерухомого майна від 03.12.2001 вірогідніше за все виконані не позивачем, а іншою особою. ОСОБА_6 в судовому засіданні в суді першої інстанції зазначила, що вона не укладала договорів на товарній біржі щодо спірної квартири.
Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 31 серпня 2015 року у справі №521/7507/15-ц позов ОСОБА_4 та ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 03.12.2001 №01/1232.
Зазначене рішення оскаржено до апеляційного суду, проте ухвалою від 25 січня 2016 року суд апеляційної інстанції прийняв відмову ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від вказаного позову та закрив провадження у справі №521/7507/15ц, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2015 року скасував.
У подальшому ОСОБА_2 звертався до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 про витребування квартири АДРЕСА_1 з підстав вибуття зазначеної квартири з власності поза його волею (справа №521/14976/15-ц).
Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 07 липня 2016 року у справі №521/14976/15-ц, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15 вересня 2016 року та постановою Верховного суду від 01 лютого 2018 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про витребування квартири відмовлено в повному обсязі.
Апеляційний суд встановив, що з постанови від 18 вересня 2015 року про закриття кримінального провадження №12015160470005395 вбачається, що 30 січня 2002 року до Малиновського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області звернувся ОСОБА_9 , стверджуючи, що 17 січня 2001 року невстановлені особи шахрайським шляхом заволоділи належною йому квартирою АДРЕСА_1 . Під час досудового слідства встановлено наявність у ОСОБА_9 умислу, направленого на відчуження належної йому квартири, не зважаючи на його показання про відсутність бажання продавати квартиру, і останні не могли розцінюватися як докази у зв`язку із тим, що ОСОБА_9 давав суперечливі показання під час розслідування.
У межах зазначеного досудового розслідування 19 вересня 2018 року був допитаний ОСОБА_10 , який безпосередньо продав квартиру ОСОБА_11 17 жовтня 2001 року, з протоколу допиту якого вбачається, що він є свідком, що також підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
У шахрайських діях щодо заволодіння квартирою АДРЕСА_1 повідомлено про підозру ОСОБА_13 , яка звинувачується за ч. 4 ст. 358 та ч. 4 ст.190 КК України (кримінальне провадження №12014160470004682).
За даними КП «БТІ» ОМР, станом на 31 грудня 2012 року державна реєстрація права на квартиру АДРЕСА_1 була проведена за ОСОБА_2 .
Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2016 року, яка набрала законної сили, закрито провадження у справі №815/1861/16 за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ковальської В.В., треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , про скасування рішення від 25 листопада 2013 року, індексний номер 8285403, номер запису про право власності 3524051, відповідно до якого право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_6 ..
У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_10 на його користь завдану матеріальну шкоду у розмірі 315 766 грн, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що останнім завдано шкоду в розмірі вартості квартири АДРЕСА_1 , за яку він сплатив кошти 13 листопада 2001 року, проте квартиру не отримав. Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 23 лютого 2017 року у справі №520/15610/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2017 року, у задоволенні вказаного позову відмовлено.
ОСОБА_6 зверталася до суду з позовом до ліквідатора ОУТБ «GIP», треті особи – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного на товарній біржі між нею та ОСОБА_2 03 грудня 2001 року. В обґрунтування вимог ОСОБА_6 зазначала, що вона не укладала спірний правочин, який, на її переконання, підроблений сторонніми особами, а також не здійснювала державну реєстрацію вказаної квартири.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2018 року у справі №521/13657/18 в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено. Вказане судове рішення було оскаржено та постановою Одеського апеляційного суду від 29 березня 2023 року оскаржуване рішення змінено в частині мотивування, в резолютивній частині залишено без змін.
Крім того, у січні 2017 року ОСОБА_6 зверталася до суду з позовом, в якому просила, зокрема, скасувати рішення державного реєстратора від 25 листопада 2013 року про реєстрацію за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Зазначала, що реєстратор не перевірила належним чином подані для реєстрації документи та безпідставно зареєструвала вказану квартиру, позбавивши справжнього власника прав на майно.
Постановою Одеського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року у справі №521/533/17 в задоволенні позову ОСОБА_6 до державного реєстратора речових прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ковальської В.В., треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , ОСОБА_3 , Одеська міська рада, про скасування рішень про реєстрацію права власності на нерухоме майно відмовлено у зв`язку із пред`явленням позову до неналежного відповідача.
У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звертався до суду з позовом до приватного нотаріуса Ковальської В.В., треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , про скасування рішення державного реєстратора про право власності від 25 листопада 2013 року, відповідно до якого право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_6 ..
Постановою Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №521/19397/16-ц у задоволенні вказаного позову ОСОБА_2 про скасування рішення державного реєстратора відмовлено.
Під час розгляду справи №521/19397/16-ц Верховний Суд вказав, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 липня 2016 року у справі №521/14976/15-ц, яке набрало законної сили та є преюдиційним встановлено, що ОСОБА_2 не є власником квартири АДРЕСА_1 та звернувся з позовом до суду про скасування здійсненої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ковальською В.В. державної реєстрації вказаної квартири за ОСОБА_6 , яка продала спірну квартиру ОСОБА_7 , а та – ОСОБА_5 , яка відчужила її ОСОБА_3 ..
Верховний Суд у справі №521/19397/16-ц дійшов висновку про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки у позивача відсутнє право на спірну квартиру, а тому його право не порушується проведеною відповідачем державною реєстрації цієї квартири за іншою особою.
У лютому 2016 року ОСОБА_2 звертався до суду з позовом, в якому просив скасувати запис про припинення обтяження у вигляді арешту нерухомого майна від 21 листопада 2013 року, внесений до Єдиного реєстру речових прав державним реєстратором Зіборовою В.В.. Вимоги обґрунтовані тим, що у січні 2002 року порушено кримінальну справу, у межах якої 10 лютого 2002 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 . Проте у серпні 2015 року під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження позивач дізнався про спірне рішення державного реєстратора щодо скасування запису про припинення обтяження. Позивач вважав, що вказане рішення є незаконним та підлягає скасуванню.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 30 березня 2016 року у справі №815/340/16, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2016 року та постановою Верховного Суду від 15 серпня 2019 року, визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21 листопада 2013 року щодо припинення обтяження на підставі ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2013 року у справі №20826/2012.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог у справі №815/340/16, суди виходили з того, що державним реєстратором протиправно прийнято рішення про державну реєстрацію припинення обтяження (арешту), накладеного на спірну квартиру на підставі ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2013 року у справі №20826/2012, яка не містила інформації щодо набрання вказаним судовим рішення законної сили та зміст якої відрізняється від оригіналу вказаного судового рішення, з якого вбачається, що судом не приймалося рішення про зняття арешту зі спірного нерухомого майна.
Під час розгляду справи №815/340/16 встановлено, що на запит суду були надані належним чином засвідчені копії постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2013 року у справі №20826/2012 та ухвали від 07 серпня 2015 року у справі №521/12836/15-к, з відмітками про набрання вказаними судовими рішеннями законної сили. З копії постанови Малиновського районного суду міста Одеси від 05 квітня 2013 року у справі №20826/2012, яка набрала законної сили 13 квітня 2013 року, вбачається, що рішення про зняття арешту за даним кримінальним провадженням судом не приймалося.
ОСОБА_2 звертався до суду з позовом до державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_15 , в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення останньої від 25 листопада 2013 року щодо реєстрації прав на квартиру АДРЕСА_1 , проте ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2022 року у справі №420/12765/21 вказаний позов повернуто позивачу, оскільки він не усунув його недоліки у встановлений судом строк.
У вересні 2015 року ОСОБА_2 звертався до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_16 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ковальська В.В., в якому просив витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 07 липня 2016 року у справі №521/14976/15-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15 вересня 2016 року та постановою Верховного Суду від 01 лютого 2018 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено.
Під час розгляду справи №521/14976/15-ц суди виходили з того, що ОСОБА_2 не довів, що він є власником спірного майна – квартири АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 володіє вказаним майном без відповідної правової підстави. При цьому судами зауважено, що спірна квартира вибула з власності саме ОСОБА_9 17 жовтня 2001 року. За життя ні власник спірної квартири – ОСОБА_9 , ні його правонаступник – син ОСОБА_12 , з різних причин, не змогли захистити свої порушені права в суді та в правоохоронних органах. Жоден з правочинів, вчинених щодо спірного майна, недійсним у встановленому законом порядку не визнано. ОСОБА_2 оспорював договір купівлі-продажу нерухомого майна №01/1232, від 03.12.2001 на ОУТБ «GIP» між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , проте ним було подано заяву про відмову від позову, внаслідок чого провадження у справі про визнання правочину недійсним було закрито.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 13 травня 2021 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 08 лютого 2022 року, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 липня 2016 року у справі №521/14976/15-ц.
У квітні 2017 року ОСОБА_2 звертався до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_1 , від 04.04.2014 між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець), згідно з яким власником квартири є остання.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 січня 2019 року у справі №521/6462/17, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року та постановою Верховного Суду від 01 червня 2022 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04 квітня 2014 року відмовлено.
Під час розгляду справи №521/6462/17 суди дійшли висновку, що вчиненням договору купівлі-продажу від 04.04.2014 між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 права та інтереси ОСОБА_2 не порушуються.
Вказані обставини у їх сукупності були встановлені та проаналізовані в постанові Верховного суду від 23 листопада 2022 року по цивільній справі 521/12361/16-ц за позовом ОСОБА_2 до Одеської універсальної товарної біржі «GIP» в особі ліквідатора представника Спеціалізованої державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси, ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_17 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності, й, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню та сторонами не оспорюються.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 наголошує на тому, що судом першої інстанції було поверхнево розглянуто дану справу, оскільки у попередній судових рішеннях, які є преюдиційними та в яких встановлені факти у даних правовідносинах щодо спірної квартири, не були предметом розгляду вимоги ОСОБА_2 , які є в рамках даної справи. А саме, апелянт зазначає, що в межах даної справи позиція позивача зводиться до того, що станом на 2013 рік він остаточно набув право власності на квартиру, але через незаконне зняття арешту зі спірної квартири привело до безпідставного її відчуження на користь інших осіб, включаючи відповідачку ОСОБА_3 , в наслідок чого було завдано шкоду його правам. Апелянт вважає, що наявність у нього державної реєстрації права власності на спірну квартиру станом на 2013 рік дає підстави стверджувати, що саме ОСОБА_2 був власником квартири у 2013 році, проте на його думку, суд першої інстанції зробив протилежний висновок, який є хибним.
Колегія суддів вважає такі висновки ОСОБА_2 помилковими та такими, що не відповідають обставинам справи з огляду на наступне.
За змістом частини першої статті 321 ЦК України,  власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Статтю 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Статтею 388 ЦК України передбачено, що, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Добросовісне придбання в розумінні статті 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).
У цьому випадку приписи частини 1 статті 216 ЦК України не можуть застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужено третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача – з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України.
Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, повинно враховуватись, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).
Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.
При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.
Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння.
Під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття – це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна.
Разом із тим відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача.
Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.
До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті     388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).
Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача.
Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.
Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.
Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.
Відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем не доведено, що він є власником спірного нерухомого майна – однокімнатної квартири, а відповідач володіє вказаним майном без відповідної правової підстави. При цьому судом було зауважено, що спірна квартира вибула з власності, саме ОСОБА_9 17 жовтня 2001 року. За життя ні власник спірної квартири ОСОБА_9 , ні його правонаступник – син ОСОБА_12 , з різних причин, не змогли захистити свої порушенні права в суді та в правоохоронних органах.
За змістом статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Суд першої інстанції вірно застосував положення щодо преюдиційності рішень суду в пов`язаних цивільних справах, а саме справах щодо спірної квартири та встановив, що жоден з правочинів, вчинених щодо спірного майна недійсним у встановленому законом порядку не визнано, навпаки, позивачем оспорювався договір купівлі-продажу нерухомого майна №01/1232, від 03.12.2001 на Одеській універсальній товарній біржі GIP між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , але позивачем було подано відмову від позову, внаслідок чого провадження у справі про визнання правочину недійсним було закрито.
Досліджуючи обставини справи, суд першої інстанції звертає увагу на те, що доводи апелянта про доведеність належності йому на праві приватної власності спірної квартири станом на 2013 рік спростовуються рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 липня 2016 року по справі №521/14976/15-ц в якому встановлено, що позивач ОСОБА_2 не довів суду, що він є дійсно належним власником спірної квартири, якому належить право вимоги майна із чужого незаконного володіння.
Вказане рішення було оскаржене в судах вищих інстанцій та залишено без змін постановою Верховного Суду від 01 лютого 2018 року.
Посилання ОСОБА_2 на справу №815/340/16 в якій його вимоги було задоволено не можуть бути підставою для задоволення позовний вимог у даній справі щодо витребування квартири з володіння ОСОБА_3 , так як у справі №815/340/16 предметом розгляду був запис про припинення обтяження спірного майна, а не встановлення права власності ОСОБА_2 на квартиру.
Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, у добросовісного набувача може бути витребувано майно, набуте за відплатним договором, придбане ним у особи, яка не мала його відчужувати у разі вибуття такого майна з володіння власника не з їхньої волі.
З огляду на вищевикладене. відсутні правові підстави для витребування спірної квартири від відповідача як такої, що набута без достатньої правової підстави, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення прийнято з повним додержанням норм процесуального та правильним застосуванням норм матеріального права і з огляну на це скасуванню не підлягає.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 березня 2024 року ОСОБА_2 відстрочено сплату судового збору в сумі 4 735,50 грн за звернення із апеляційною скаргою до ухвалення судового рішення у справі.
Так як за результатами розгляду справи, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, судові витрати у вигляді судового збору покладаються на апелянта.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суду на підставі ст. 375 ЦПК України, відхиляючи апеляційну скаргу, залишає рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2023 року- залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 4 735,50 грн (чотири тисячі сімсот тридцять п`ять гривень п`ятдесят копійок).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 09 грудня 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік