ПОСТАНОВА 
Іменем України

04 грудня 2024 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 753/13058/19
провадження № 22-ц/4809/1429/24 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),
судді - Головань А. М., Дуковський О. Л.,

за участю секретаря судового засідання Соловйової І.О.,

учасники справи: 
позивач – Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 09 липня 2024 року (суддя Бойко І.А.).
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог та заперчень на позов
Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») у січні 2020 р звернулося до суду з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованостіза кредитним договором №б/н від 24 січня 2011 року станом на 06 червня 2019 року у розмірі 155 886,20 грн, з яких: 55 822,68 грн - заборговність за тілом кредиту; 46 137,93 грн - заборгваність за пртілом кредиту; 534 215,59 грн - нарахована пеня за прострочення зобовязання; 500 грн - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн.
Відзив на позов

У відзиві на позов відповідачка просила відмовити у задоволенні позову. В обгрунтування своїх доводів зазначила, що 24 січня 2011 року вона дійсно звернулась до позивача з приводу відкриття карткового рахунку для отримання заробітної плати. Після підписання анкети-заяви банк відкрив їй банківський рахунок та надав картку для доступу до нього. Звертає увагу, що звернулась до відділення банку та отримала виписку по рахунку, з якої вбачається, що станом на 06 черовня 2019 року відсутня будь-яка заборгованість за її банківським рахунком. Вважає, що укладений між сторонами договір за свою правовою природою є договором про відкриття банківського рахунку. Вказує, що банком не надано доказів укладення між строронами кредитного договору або ж відкриття кредитної картки із встановленим кредитним лімітом; матеріали справи не містять жодних доказів:відкриття рахунку та отримання кредитної картки із встановленим кредитним лімітом; встановлення банком кредитного ліміту на рівні 15 000,00 грн; використання цього кредитного ліміту; перевищення використання кредитного ліміту та виникнення овердрафту. Зауважує, що поданий банком розрахунок є лише таблицею зведених цифр, не пояснює розмір заявленої до стягнення суми, як така сума виникла, у який період;відсутні дати використання кредитних коштів, дати повернення цих коштів, розмір нарахованих відсотків;дати, з яких виникла прострочка в частині повернення кредитних коштів. З огляду на викладене, вважає передчасними посилання банку на приписи ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України щодо існування між сторонами кредитних правовідносин та ст.526, 527, 530, 629 ЦК України у частині обов`язковості виконання взятих на себе зобов`язань за договором (а.с. 127-129 том 1).

Відповідачкою до суду першої інстанції також подано заяву про застосування строків позовної давності до вимог банку щодо заборгованості за тілом кредиту, яка виникла до 06 червня 2016 року, а щодо пені - до 06 червня 2018 року (а.с. 90-91 том 1).

У відповіді на відзив, позивач наголошує на частковому виконанні відповідачкою умов кредитного договору, що засвідчує її волю до настання відповідних правових наслідків, передбачених кредитним договором. 

Зазначає, що з виписки з карткового рахунку вбачається, що відповідачці було встановлено кредитний ліміт, вона користувалася грошима, отримувала кошти через банкомат, здійснювала розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже, отримала кредитну картку «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Вказує, що виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами у справі, тоді як відповідачкою розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи у справі не призначались (а.с. 139-137 том 1).

У відзиві на заяву про застосування строків позовної давності позивача зазначив, що відповідно до правил користування карткою строк дії картки вказаний на лицьовій стороні картки і картка діє до останнього календарного дня місяця, вказаного на картці. Строк дії перевипущеної картки, яку отримала відповідачка - жовтень 2021 року. Позивач звернувся до суду із позовом 26 червня 2019 року, тобто у межах строку позовної давності (а.с. 192-193 том 1).

23 листопада 2023 року позивачем до суду першої інстанції подано заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просить стягнути на свою користь з відповідачки 137 587,02 грн, з яких: 101 958,62 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 35 628,40 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України (а.с. 197 том 1).

Згідно з поданими письмовими поясненнями позивач зазначає, що використовувати кредитку картку відповідачка почала у січні 2014 року, що підтверджується зняттям готівки за місцем її роботи. Оскільки нарахувань заробітної плати або поповнень самою відповідачкою банківського рахунку, з якого вона знімала кошти, не було, зазначене, на переконання банку, свідчить про те, що відповідачка знала, що нею використовуються саме кредитні кошти. Зауважує, що відповідачка не зверталась до банку з метою з`ясування наявності заборгованості за кредитною карткою, також не зверталась вона і до поліції з приводу використання коштів іншою особою, отже, кредитну карту вона отримала і кошти використовувала особисто (а.с. 223 том 1).

У додаткових письмових поясненнях відповідачка погодилась з тим, що між сторонами укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання нею заяви-приєднання. Також зазначає, що із тексту позовної заяви та поданої банком виписки з рахунку вбачається, що позивачем заявлено вимоги за період з 28 січня 2014 року до 06 червня 2019 року. Здійснивши додавання даних з наданої позивачем виписки по рахунку, відповідачка констатувала, що всього за спірний період використано 106 737,73 грн, у позовній заяві банк просить стягнути 101 960,61 грн. Вказує, що позивач неправомірно нарахував в баланс кредитної карти пеню та безпідставно включив проценти відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України. Внесена нею сума коштів у розмірі 100 079,66 грн повинна була бути зарахована у рахунок погашення суми заборгованості, а не безпідставно нарахованих процентів та неустойки. Вважає, що її заборгованість перед позивачем, як за тілом кредиту, так і за простроченим тілом кредиту складає 1 781,56 грн. При цьому, оскільки позивач просить стягнути 101 960,61 грн, а виписка по рахунку свідчить про поповнення на суму 102 079,22 грн, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають (а.с. 228-234 том 1).

У відповіді на додаткові пояснення банк, зокрема, зазначив, що ним розподіляються кошти у відповідності до умов кредитного договору. Так, сторони узгодили, що у разі виникнення за кредитною карткою несанкціонованого овердрафту, що є перевищенням суми операції, здійсненої за рахунком, над сумою встановленого банком кредитного ліміту, що обумовленийДоговором із банком і не є прогнозованим за розміром та часом виникнення, черговість,визначена абзацом 1 п. 2.1.1.3.5. цього Договору змінюється наступним чином: у першу чергу сплачуються відсотки за користування несанкціонованим овердрафтом, в другу чергу — тіло несанкціонованого овердрафту, далі - прострочені проценти за користування кредитом, далі - прострочена до повернення суми кредиту (тіла кредиту), далі - проценти до сплати по кредиту, далі - тіло кредиту до оплати, далі - проценти від суми неповернутого в строк кредиту згідно п. 2.1.1.2.12. цього Договору, далі - пеня згідно п. 2.1.1.8.1. цього Договору. Згідно з п. 2.1.1.3.5. Договору, у разі порушення Клієнтом зобов`язань з погашення заборгованості по кредиту протягом 180-ти днів з моменту виникнення таких порушень, на підставі ст.ст. 212, 611, 651 ЦК України терміном повернення кредиту встановлюється 180-й день з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту. На 180-й день з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту Клієнт зобов`язаний повернути банку кредит, проценти за користування кредитом, неустойку та виконати інші зобов`язання за Договором в повному обсязі (а.с. 239- 243 том 1).

Короткий зміст рішення суду
Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 09 липня 2024 року позов задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 користь АТ КБ «ПриватБанк» 1 878,96 грн заборгованості за тілом кредиту за договором № б/н від 24 січня 2011 року; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виснував, що між сторонами виникли кредитні правовідносини. Зазначив, що підтвердженням використання кредитних коштів слугує виписка з кредитного рахунку, що надав позивач, а також виписка по зарплатному рахунку, що надала відповідачка, в якому прослідковується внесення нею коштів в рахунок погашення заборгованості та автоматичне списання коштів із зарплатного рахунку на погашення кредиту.

Судом враховано, що відповідачка була обізнана про свій обов`язок щодо повернення кредиту, оскільки у жовтні 2020 року здійснила плату у рахунок погашення заборгованості на суму 100079,66 грн, чим підтвердила свою обізнаність про існування непогашеної заборгованості. Інших підстав внесення вищевказаної суми коштів або доказів, що ці кошти мали інше призначення, ніж погашення існуючого боргу перед позивачем, відповідачка не навела та не обґрунтувала.

Отже, на переконання суду, відповідачка в межах строку кредитування використовувала кредитні кошти, тому зобов`язана їх повернути, а також сплатити відсотки, нараховані позивачем до дня звернення до суду.

Разом з тим, встановивши, що відсотки на підставі ст. 625 ЦК України нараховані позивачем за період з 01 жовтня 2019 року по 29 лютого 2020 року, суд, посилаючись на пункти 15 та 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, дійшов переконання, що відповідачка звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625ЦК України, в силу прямої вказівки закону, а тому позовні вимоги в частині стягненя 35628,40 грн задоволенню не підлягають.

У частині позовних вимог щодо заборгованості за тілом кредиту у розмірі 101 958,62 грн суд вказав, що 23 жовтня 2020 року відповідачка здійснила оплату в рахунок погашення заборгованості за кредитом у сумі 100 079,66 грн, а позивач врахував весь вказаний платіж в рахунок погашення пені. На переконання суду першої інстанції, право на зарахування коштів у сумі 100 079,66 грн в рахунок погашення пені позивач не мав, оскільки відповідачка звільнена від обов`язку сплачувати пеню на користь кредитодавця (позикодавця) за прострочення виконання зобов`язання, як на день внесення вказаних коштів згідно з п. 15, такі на день розгляду справи відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

У зв`язку з викладеним, суд вважав за необхідне кошти у розмірі 100 079,66 грн врахувати як такі, що внесені в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту, яка з урахуванням зменшення позовних вимог становить 101 958,62 грн. Із урахуванням наведеного виснував, що позовні вимоги підлягають частковому задоволеннюв сумі 1 878,96 грн, виходячи з розрахунку:101 958,62-100 079,66 = 1 878,96.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Не погодившись із рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 09 липня 2024 року у даній справі, АТ КБ «ПриватБанк» оскаржило його в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати у частині відмови у стягненні заборгованості за тілом кредиту у розмірі 100 079,66 грн та за відсотками у розмірі 35 628,40 грн і ухвалити у цій частині нове рішення, яким вимоги позивача задовольнити у повному обсязі. Вважає, що судове рішення в оскаржуваній частині прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що відповідачка 23 жовтня 2020 року не здійснювала поповнення карткового рахунку на  суму 100 079,66 грн, тому висновок суду першої інстанції про врахування зазначених коштів у рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту є помилковим. Стверджується, що банком були проведені операції зі сторнування штрафів по договорам кредитних карток (картка «Універсальна», картка «Універсальна Gold», преміальні картки) з простроченням зобов`язань по кредитному ліміту, які було відкрито до 2019 року. Так, 23 жовтня 2020 року об 16:18:40 позивачем була здійснена транзакція з «відміни штрафів за минулі періоди згідно рішення банку», у зв`язку з чим поповнено картку відповідачки на суму 100 079,66 грн, про що у виписці по картрахунку зазначено призначення платежу: «Поповнення картки, Грошові перекази» оскільки фактично банк здійснив поповнення карти відповідачки після прийняття рішення про списання штрафів. Оскільки до здійснення даної операції на картковому рахунку відповідачки була наявна заборгованість у розмірі 237 668,67 грн, після здійснення операції з відміни штрафів сума залишку заборгованості зменшилися до 137 589,01 грн.

На переконання скаржника, суд першої інстанції зробив помилковий висновок й про відсутність підстав для стягнення з відповідачки відсотків по кредиту. Вказує, що позивач просив стягнути з відповідачки 35 628,40 грн заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України за період з 01 жовтня 2019 року по 01 березня 2020 року. Оскільки проценти нараховані банком до 12 березня 2020 року, вважає некоректним посилання суду першої інстанції на введення карантину, що тривав з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року. Також вважає помилковими посилання суду на те, що позивач не мав права нараховувати вищезазначені проценти на підставі Закону України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби СОVІD-19» від 16 червня 2020 року, оскільки вказані зміни звільняли позичальника лише від сплати штрафних санкцій (неустойка, штраф, пеня).

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Після усунення судом першої інстанції недоліків у оформленні матеріалів даної справи на підставі ухвали Кропивницького апеляційного суду від 13 вересня 2024 року, ухвалою апеляційного суду від 04 жовтня 2024 року поновлено АТ КБ «ПриватБанк» строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції; відкрито апеляційне провадження у справі; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу. 
У межах встановленого апеляційним судом строку відповідачкою подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін. Просить врахувати, що у суді першої інстанції представником банку не зазначалось про відміну штрафних санкцій, не містила відповідної інформації і надана позивачем до місцевого суду банківська виписка, на відміну від тієї, що була подана скаржником до апеляційного суду. Враховуючи наведене, вважає, що подана до суду апеляційної інстанції банківська виписка не має бути прийнята до уваги. Не погоджується з доводами скарги щодо стягнення відсотків з тих підстав, що на переконання відповідачки, нарахування відсотків унормовано ст. 1056 ЦК України, а не ст. 625 ЦК України (а.с. 37-38 том 2).
17 жовтня 2024 року закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду у суді апеляційної інстанції на 04 грудня 2024 року, про що постановлено відповідну ухвалу.
У встановленому процесуальним законом порядку сторін повідомлено про дату, час та місце апеляційного розгляду справи (а.с. 32-36 том 2).
Відповідно до поданого до апеляційного суду клопотання відповідачка просила здійснювати розгляд справи за її відсутності (а.с. 40 том 2).
У судовому засіданні 04 грудня 2024 року сторони участі не брали, що в силу вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
За положеннями ст.268 ЦПК датою судового рішення, в разі відсутності сторін в засідання суду, є дата викготовлення повного тексту рішення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за наступного.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
16 лютого 2011 року року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання відповідачкою анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 10 том 1).
Банком до матеріалів справи долучено витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 1-25 том 1), які не підписані відповідачкою, а також копію підписаного ОСОБА_1 документа, назва якого мовою оригіналу зазначена як: «Справка об условиях кредитования с использованием кредитки «Универсальная», 55 дней льготного периода» (а.с. 219 том 1).

Згідно з довідкою АТ КБ «ПриватБанк» відповідачці за кредитним договором були видані наступні кредитні картки: № НОМЕР_1 , дата відкриття 28.01.2014, строк дії 10/17; № НОМЕР_2 , дата відкриття 15.11.2014, строк дії 05/18; № НОМЕР_3 , дата відкриття 31.08.2015, строк дії 06/18; № НОМЕР_4 , дата відкриття 11.03.2016, строк дії 06/18; № НОМЕР_5 , дата відкриття 15.01.2018, строк дії 10/21 (а.с.149 том 1).
Позивавачем надано наступну інформації про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 : 28.01.2014 - старт карткового рахунку НОМЕР_1 ; встановлення кредитного ліміту, кредитний ліміт 15000,00 грн - 28.01.2014; зменшення кредитного ліміту, кредитний ліміт 15000,00 грн -15.11.2014; збільшення кредитного ліміту, кредитний ліміт 18000,00 грн -12.07.2016; збільшення кредитного ліміту, кредитний ліміт 26920,00 грн - 31.03.2017; збільшення кредитного ліміту, кредитний ліміт 50000,00 грн - 06.07.2017; зменшення кредитного ліміту, кредитний ліміт 0,00 грн - 15.12.2018  (а.с.150 том 1).
Відповідно до наданих позивачем розрахунків заборгованості за кредитним договором за відповідачкою перед банком рахується:
- станом на 31 жовтня 2015 року заборгованість в сумі 14863,08 грн, де 14400,00 грн – заборгованість за тілом кредиту: 462,43 грн – заборгованісить за відсотками на поточну заборгованість;
- станом на 30 вересня 2019 року заборгованість в сумі 202040,27 грн, де 101960,61 грн
– заборгованість за тілом кредиту; 99279,66 грн – нарахована пеня за прострочення зобов`язання; 800,00 грн – заборгованість за нрахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн – 800,00 грн;
- станом на 08 листопада 2023 року заборгованість в сумі 137587,02 грн, де 101 958,62 грн – заборгованість за тілом кредиту; 35628,40 грн - заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України (а.с. 198-205 том 1).
На підтвердження існування у відповідачки заборгованості за кредитним договором у пред`явленій до стягнення сумі банком надано банківську виписку від 20 липня 2023 року за період з 28 січня 2014 року по 19 липня 2023 року, з якої вбачається від`ємний баланс на кінець періоду у сумі 137 587,02 грн (а.с. 154 - 164 том 1) та банківську виспику без відображення залишків по картці/рахунку від 06 серпня 2024 року за період з 01 січня 2014 року по 06 серпня 2024 року (а.с. 6-15 том 2).
З наданої відповідачем до суду виписки з власних карток за період з 06 червня 2017 року по 06 червня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами, оскільки виконувала перекази зі своєї картки у рахунок погашення кредитної заборгованості, а також банком здійснювалось автоматичне списання коштів для погашення простроченої заборгованості (а.с. 93-125 том 1).
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Загальними положеннями ЦПК України передбачено  обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам процесуального закону відповідає не у повній мірі.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч.ч. 1, 2  ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку - позивач).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 травня 2021 року у справі № 128/149/17 (провадження № 61-19804св19).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за тілом кредиту та відсотки на підставі ст. 625 ЦК України.

Як на підставу своїх позовних вимог про погашення кредиту, позивач посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не підписані відповідачкою.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з доданими до позовної заяви умови та правила надання банківських послуг ознайомилася і погодилася відповідачка, підписуючи заяву від 16 лютого 2011року.

Отже, витяг з умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не підписані відповідачкою, не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору.
Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду  від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Таким чином, про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору може свідчити виключно підписана позичальником заява, яка чітко встановлює такі умови та правила у конкретиних правовідносинах, передбачає можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи містить пряму вказівку про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін тощо.
В обґрунтування доводів позову позивачем, крім наведених вище доказів, до суду першої інстанції надано копію підписаної відповідачкою «Справки об условиях кредитования с использованием кредитки «Универсальная», 55 дней льготного периода» (мовою оригіналу), яка викладена іноземною мовою (російською), без відповідного перекладу зазначеного документу українською мовою та належного його посвідчення.
В оскаржуваному судовому рішенні суд першої інстанції зазначив наступне: «З довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» по договору SAMDN 55000040379537, ІПН 3200921140, вбачається, що на кредитну лінію встановлені наступні умови: базова відсоткова ставка в місяць 2,5 %, розмір щомісячного платежу, що включають плату за використання кредитних коштів у звітному періоді 7 % від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, відсоткова ставка (в місяць) на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування 3,75 %. За несвоєчасне погашення заборгованості сторони передбачили пеню, що складається із: щоденної пені у розмірі базової відсоткової ставки по договору поділеної на 30 та щомісячної пені у розмірі 1% від розміру заборгованості. Довідку підписано ОСОБА_1 17.02.2011 та зазначено, що з умовами надання платіжної картки «Кредитка Універсальна, 55 днів пільгового періоду» вона ознайомлена».
З наведеним колегія суддів не погоджується.

Статтею 10 Конституції України встановлено, що державною мовою в Україні є українська мова.

Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 14 грудня 1999 року у справі № 10-рп/99, українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації, тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (ч. 5 ст. 10 Конституції України).

Відповідно до ст. 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про судоустрій та статус судів» судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 95 ЦПК України  письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору . Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

При цьому до письмових доказів, викладених іноземною мовою, повинні додаватися переклади українською мовою, засвідчені належним чином. Вірність перекладу документів юридичного характеру повинна бути нотаріально засвідченою в порядку ст. 79 Закону України «Про нотаріат». Пунктом 2.1. глави 8 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України №296/5 від 22.02.2012, визначено, якщо нотаріус не знає відповідних мов (однієї з них), переклад документа може бути зроблено перекладачем, справжність підпису якого засвідчує нотаріус за правилами, передбаченими цим Порядком. Переклад має бути зроблений з усього тексту документа, що перекладається, і закінчуватися підписами. Під текстами оригіналу та перекладу вміщується підпис перекладача у разі здійснення перекладу перекладачем. Посвідчувальний напис викладається під текстами документа і перекладу з нього. Переклад, розміщений на окремому від оригіналу чи копії аркуші, прикріплюється до нього, прошнуровується і скріплюється підписом нотаріуса і його печаткою.

У ст.ст. 77, 78 ЦПК України нормовано, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, докази, не перекладені з російської мови на українську мову та не засвідчені належним чином в порядку ст. 79 Закону України «Про нотаріат» не є належними, оскільки не оформлені в установленому законом порядку.
Дана правова позиція відповідає висновкам, викладеним Верховним Судом у постанові від 20 червня 2019 року у справі №910/4473/17.

Відтак, відсутність належним чином засвідченого перекладу на українську мову документу, складеного іноземною мовою, унеможливлює встановлення судом змісту такого документу, дії, яка вчинена на підставі вказаного документу, особи, якою вона була вчинена, на користь кого тощо.

Відповідно «Справка об условиях кредитования с использованием кредитки «Универсальная», 55 дней льготного периода» не є належним та допустимим доказом у даній справі.
За викладеного, необхідно дійти висновку, що сторонами у даній справі не було погоджено ані розмір процентів за користування кредитом, ані порядок їх сплати за договором.

Колегією суддів враховано, що позовна вимога про стягнення з відповідачки процентів за користування кредитом позивачем у даній справі не пред`являлась. Разом з тим, встановлення зазначеної обставини має суттєве значення для вирішення спору, оскільки апеляційний суд не може погодитися з висновком суду першої інстанції щодо вирішення вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту. Водночас, суд вважає безпідставними також і вимоги апеляційної скарги у відповідній частині.

У постановах Верховного Суду від 09 січня 2020 року у справі № 643/5521/19, від 18 травня 2022 року зазначено, що: «в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Встановивши, що анкета-заява не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості за відсотками пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, а відтак, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення складових заборгованостей підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту.
Судова практика у цій категорії справ є незмінною, що не може свідчити про порушення прав банку (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19)».
У справі, що переглядається з доданих банком виписок з рахунку та розрахунку заборгованості вбачається, що при нарахуванні заборгованості за тілом кредиту до відповідних сум використаних та неповернутих відповідачкою кредитних коштів, крім сум пені і штрафу, заборгованість відповідачки за якими у подальшому була списана банком, були також включені відсотки за користування кредитом. 
При цьому механізм нарахування банком відсотків безпідставно включав сукупність зазначених складових (сум), тобто передбачав своєрідний накопичувальний ефект, а механізм сплати передбачав їх першочергове відносно тіла кредиту автоматичне списання у разі поповнення карткового рахунку позичальником. 
За змістом ч.ч. 1, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч.ч. 2, 4 ст. 83 ЦПК України).
Апеляційним судом встановлено, що позивач не подав до суду першої інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених у справі вимог, зокрема, не долучив обґрунтованого розрахунку заборгованості, який би узгоджувався з матеріалами справи та не суперечив вимогам закону.
Таким чином, визначена позивачем сума заборгованості за тілом кредиту не підтверджена належними доказами, що свідчить про відсутність належним чином обґрунтованої підстави для стягнення з відповідачки заборгованості у сумі 101 958,62 грн.
Близьку за змістом правоу позицію викладено у постанові Верховного Суду від 14 травня 2022 року у справі № 944/3046/20.
Апеляційним судом зважено на те, що у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у ч.ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення «contra proferentem». «Contra proferentem» (лат. «verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem») - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» («no individually negotiated»), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» («under the diminant sinfluence of the party»).
Колегією суддів взято до уваги нерівний стан сторін у зазначених договірних відносинах, які є споживчими за своєю правовою природою. При цьому правові та фактичні можливості з доведення обставин справи належать переважно позивачу, доводи та підстави позову якого не були належним обґрунтуванні під час судового розгляду справи. Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, апеляційний суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.
Всупереч викладеному, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що документи, які містяться в матеріалах справи не підтверджують заборгованість відповідача у заявленому до стягнення розмірі за тілом кредиту, а тому дійшов помилкового висновку про часткове задоволення цієї вимоги, тоді як у її задовленні належало відмовити з наведних вище підстав.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення у частині вимоги про стягнення відсотків на підставі ст. 625 ЦК України, апеляційним судом враховано наступне.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України).

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про безпідставність посилання суду першої інстанції на п.п. 15, 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, оскільки оголошений на території України карантин тривав з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року, воєнний стан в Україні введений із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, тоді як позивач просив стягнути з відповідачки 35628,40 грн згідно зі ст. 625 ЦК України за період з 01 жовтня 2019 року по 01 березня 2020 року.

Водночас, на переконання колегії суддів, зазначена позовна вимога не підлягає задоволенню, оскільки позивачем у встановленому процесуальним законом порядку не доведено сам факт наявності у відповідачки простроченого грошового зобов`язання, що виключає можливість застосування норми ст. 625 ЦК України.

До того ж, приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних.

Зі здійсненого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що банком проценти за неналежне виконання відповідачкою грошового зобов`язання нараховані, виходячи із розміру 84% річних.

Водночас, доказів, які б свідчили про погодження сторонами такого розміру відсотків матеріали справи не містять.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи та щодо неправильного застосування місцевим судом норм матеріального права при прийнятті оскаржуваного рішення за результатами перегляду справи в апеляційному порядку частково знайшли своє підтвердження.

Однак, з мотивів, викладених у цій постанові, колегія суддів дійшла висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Відповідачкою до суду першої інстанції було подагно заяву про застосування строку позовної давності до пред`явлених позивачем вимог.

Згідно з ч.ч 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За усталеною судовою практикою, зокрема, такий висновк викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року по справі № 910/18560/16 , позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними.

Отже, за встановлених у даній обставин недоведеності позивачем вимог пред`явленого позову, у застосуванні строку позовної давності, про що заявлено відповідачкою у відповідній заяві, необхідно відмовити.

У контексті викладеного вище апеляційний суд вважає за необхідне зазначити також наступне.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (п. 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 2 ст. 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення в касаційному порядку та в яких межах (постанова Верховного Суду від 22 листопада 2023 року у справі № 465/6549/16-ц).
Принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (постанова Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21, постанова Верховного Суду від 21 червня 2023 року в справі № 757/42885/19-ц).
Апеляційний суд зауважує, що відповідачка судове рішення у частині задоволення позовних вимог банку не оскаржувала в апеляційному порядку, а тому позивач не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що він досягнув у суді першої інстанції.
За викладеного, оскільки допущені судом першої інстанції помилки неможливо усунути інакше, як змінивши мотивувальну частину оскаржуваного судового рішення, апеляційний суд, дотримуючись правила заборони повороту до гіршого, вважає за необхідне залишити без змін резолютивну частину рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 09 липня 2024 року.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню . Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За викладених обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване судове рішення необхідно змінити в частині мотивів його прийняття.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-
                                               П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 09 липня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

У решті рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 09 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич 
А. М. Головань
Судді    О. Л. Дуковський