справа № 760/19880/20
головуючий у суді І інстанції Букіна О.М.
провадження № 22-ц/824/7009/2024
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
02 жовтня 2024року                                                                          м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І.,
суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф., 
за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 грудня 2023 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, -
в с т а н о в и в :
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_2 , у якому просив суд визнати                            кв. АДРЕСА_1 особистою приватною власністю позивача.
Позов обґрунтовано тим, що у 2004 році позивачем були інвестовані особисті кошти у будівництво кв. АДРЕСА_2 , а у 2006 році зареєстроване право власності на цю квартиру.
Вказує, що у 2007 році позивач та відповідач зареєстрували шлюб.
У 2012 році, тобто під час перебування у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, ним було відчужено належну йому на праві власності кв. АДРЕСА_2 , а у 2013 році укладено договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 , за яким покупцем є відповідач, однак вона є формальним покупцем, оскільки саме позивачем передавалися грошові кошти продавцю за попереднім договором як задаток та основна сума за основним договором купівлі-продажу, які отримані позивачем від продажу набутої ним до шлюбу кв. АДРЕСА_2 .
У зв`язку з цим позивач вважає, що кв. АДРЕСА_1 придбана за його особисті кошти від продажу квартири, набутої до шлюбу, не може бути спільним майном подружжя, участь відповідача у цьому правочині є суто формальною, а тому спірна квартира підлягає визнанню особистою приватною власністю позивача.
 
Рішенням Солом`янського районного суд міста Києва від 07 грудня 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено, що спірна квартира придбана за кошти, отримані від продажу                   кв. АДРЕСА_2 , від продажу якої отримано грошові кошти, яких би не вистачило для купівлі кв. № 11 .
У договору купівлі-продажу спірної квартири зазначено про згоду позивача на придбання спірної квартири, що підтверджується його заявою-згодою, тобто під час придбання цієї квартири позивач фактично визнав, що квартира набувається у власність саме подружжям.
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Солом`янського районного суд міста Києва від 07 грудня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач жодним чином не приймала участі у придбанні спірної квартири та не вкладала кошти в її ремонт, а отже кв. АДРЕСА_1 має бути визнана судом особистою приватною власністю позивача.
Вказує, що у матеріалах справи наявна довідка про значний дохід позивача до шлюбу, що підтверджує наявність в нього особистих коштів, за які він зміг здійснити доплату за нову квартиру. 
Зазначає, що відповідач не надала доказів про наявність свого доходу та можливість приймати участь у придбанні спірної квартири, а також про можливість подружжя придбати квартиру.
Щодо своєї згоди на придбання спірної квартири, позивач вказує, що у сторін були довірчі відносини у період продажу квартири позивача і придбання спірної квартири. Відповідач є лише формальним покупцем квартири, оскільки саме позивачем передавались грошові кошти продавцю за попереднім договором як задаток та основна сума за основним договором купівлі-продажу, які були отримані від продажу, набутої позивачем до шлюбу кв. АДРЕСА_2 та особистих коштів позивача.
 
Скаржник в апеляційній скарзі, посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17, від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, вказує, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружи, за особисті кошти якого воно придбане.
Зазначає, що суд першої інстанції не врахував відсутність доказів на підтвердження позиції відповідача, а для позивача встановив недосяжний стандарт доказування, що призвело до ухвалення необґрунтованого та незаконного рішення.
 
Від представника ОСОБА_2 - адвоката Пугача С.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Відзив обґрунтовано тим, що договір купівлі-продажу спірної квартири не містить застережень щодо джерела коштів, за рахунок яких вона придбана.
Апелянт не був позбавлений можливості указати у договорі, що оплата здійснена за його власні кошти, натомість він підтвердив факт згоди на купівлі квартири без будь-яких застережень.
Вказує, що спростовуючи твердження позивача про формальну участь відповідача у купівлі спірної квартири, відповідачем надано до суду першої інстанції копію договору купівлі-продажу від 30 вересня 2009 року, за умовами якого вона продала належну їй на праві власності кв. АДРЕСА_4 на час укладення цього договору) у м. Каневі. Отримані від продажу цієї квартири грошові кошти використані для придбання спірної квартири.
Позивач не навів жодних доказів того, що у межах розгляду справи порушено баланс справедливого судового розгляду, принцип рівності сторін.
 
ОСОБА_1 подані додаткові пояснення, у яких він посилається на те, що придбання спірної квартири було інвестицією, оскільки на той час вони були забезпечені житлом. 
Позивач, вже маючи у власності кілька об`єктів нерухомості, з метою економії витрат шляхом зменшення податкового навантаження, вирішив оформити спірну квартиру на дружину.
Позивач продав кв. АДРЕСА_2 не для забезпечення повсякденних потреб сім`ї, а саме для придбання іншої - спірної квартири.

Також від ОСОБА_1 надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи у якості доказів копію відповіді ГУ ДПС у Черкаській області від                       29 квітня 2021 року щодо розміру його доходів за 2007 рік та правовстановлюючі документи на підтвердження того, що станом на час купівлі спірної квартири й власності позивача перебували два будинки та одна квартира.
Клопотання обґрунтоване тим, що позивач з об`єктивних причин не міг надати відповідь ГУ ДПС у Черкаській області від 29 квітня 2021 року разом із поданням позовної заяви, оскільки на той час не мав цього доказу.
Інші докази позивач вважав втраченими, їх пошук зайняв значний час та документи були знайдені нещодавно.
Згідно з частиною 8 статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у цьому випадку на відповідача.
Пунктом 6 частини 2 статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційний скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Системний аналіз змісту пункту 6 частини 2 статті 356, частин 1-3 статті 367 ЦПК України вказує на те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі подання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
 
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.
Згідно з частиною 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідь ГУ ДПС у Черкаській області щодо розміру доходів позивача за 2007 рік дійсно датована 29 квітня 2021 року, тобто виготовлена вже після подання позову, однак до закриття підготовчого провадження (31 жовтня 2023 року) та до ухвалення рішення суду першої інстанції (07 грудня 2023 року).
Клопотання обґрунтоване тим, що позивач з об`єктивних причин не міг надати відповідь ГУ ДПС у Черкаській області від 29 квітня 2021 року разом із поданням позовної заяви, оскільки на той час не мав цього доказу.
Посилаючись на тривалий пошук правовстановлюючих документів відносно належного позивачу майна, позивач зазначив, що документи були знайдені нещодавно.
Частиною 4 статті 83 ЦПК України визначено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
З матеріалів справи не вбачається, що позивач повідомляв суду першої інстанції про намір подати такі докази та про неможливість їх подачі.
Крім того, апеляційний суд враховує, що такі докази стосуються безпосередньо позивача, оскільки стосуються його доходу та об`єктів нерухомості, які знаходилися у його власності, а тому зазначені доводи щодо неможливості подачі таких до суду у встановлений законом строк є непереконливими.
Таким чином, заявляючи клопотання про долучення указаних доказів, позивачем не надано доказів неможливості подання таких до суду першої інстанції у строк, передбачений частиною 2 статті 83 ЦПК України, з причин, що об`єктивно не залежали від нього, у зв`язку з чим апеляційним судом такі не приймаються та підлягають залишенню без розгляду, як подані після закінчення процесуальних строків.
 
Представником ОСОБА_2 - адвокатом Пугачем С.В. подані заперечення на додаткові пояснення, у яких він посилається на те, що додаткові пояснення позивача не відповідають дійсності.
 
Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Пархоменко О.О. у судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Пугач С.В. у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.
Судом встановлено та зматеріалів справи вбачається, що згідно з договором № 2-034 пайової участі у будівництві житлового будинку від 28 липня 2004 року забудовник Український консорціум «Екосорб» передав інвестору ОСОБА_1 а останній прийняв житлову площу у будинку АДРЕСА_5 , що підтверджується актом прийому-передачі квартири від 23 жовтня 2006 року (а.с. 11).
22 листопада 2006 року ГУ Житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради видано ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 12).
22 грудня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Каневу Канівського міськрайонного управління юстиції Черкаської обласні (а.с. 13).
26 грудня 2012 року ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) уклади договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 (а.с. 14).
Відповідно до пункту 3 договору продаж квартири вчинено за 639 200 грн.
24 січня 2013 року між ОСОБА_5 , в інтересах якої діяла ОСОБА_6 , (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладений попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с. 15-17).
23 лютого 2013 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с. 22).
Пунктом 11 указаного договору визначено, що за домовленістю сторін продаж квартири здійснено за 848 000 грн.
Пунктом 5 договору визначено, що ОСОБА_7 повідомила ОСОБА_5 про те, що її чоловік ОСОБА_1 надав згоду на придбання вказаної квартири, що підтверджується його заявою-згодою.
Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, в пунктах 1-3 частини якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Заявляючи вимогу про визнання квартири АДРЕСА_1 своєю особистою приватною власністю, ОСОБА_1 у позові посилався на те, що указана спірна квартира придбана за кошти, що належали йому особисто, а саме: кошти отримані від продажу квартири, придбаної до шлюбу із відповідачем.
З матеріалів справи вбачається, що 26 грудня 2012 року позивач продав належну йому квартиру АДРЕСА_2 за ціною 639 200 грн, а 23 лютого 2013 року відповідач уклала договір купівлі-продажу спірної квартири, яку придбано за 848 000 грн.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказів того, що гроші від продажу належної йому квартири витрачені на придбання спірної квартири.
Придбання спірної квартири менше ніж через два місяці після продажу квартири, яка на праві особистої власності належала відповідачу, саме по собі не може спростувати презумпцію спільності майна подружжя.
Судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні правильно зазначено, що квартиру АДРЕСА_2 було продано за 639 200 грн, а спірну квартиру придбано за 848 000 грн, що значно перевищує суму отриманих від продажу коштів.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що у матеріалах справи наявна довідка про його значний дохід до шлюбу, що підтверджує наявність в нього особистих коштів, за які він зміг здійснити доплату за нову квартиру. 
Однак, матеріали справи не містять доказів, на які посилається позивач, щодо його доходу до реєстрації шлюбу з відповідачем, а наявна лише довідка про доходи позивача за період з 01 лютого 2020 року по 31 липня 2020 року, на яку він посилався, обґрунтовуючи своє клопотання про звільнення його від сплати судового збору за подання позову у цій справі.
Крім того, як правильно зазначено судом першої інстанції, пунктом 5 договору купівлі-продажу спірної квартири від 23 лютого 2013 року визначено, що ОСОБА_7 (покупець) повідомила ОСОБА_5 (продавця) про те, що її чоловік ОСОБА_1 надав згоду на придбання вказаної квартири, що підтверджується його заявою-згодою.
Таким чином у 2013 році під час придбання спірної квартири позивач фактично визнав, що ця квартира придбана у власність саме подружжям.
Указаний договір купівлі-продажу, укладений відповідачем, є неоспореним.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідач не надала доказів про наявність свого доходу та можливість приймати участь у придбанні спірної квартири, а суд першої інстанції не врахував відсутність доказів на підтвердження позиції відповідача, апеляційний суд враховує таке.
Змістом статті 60 СК України визначено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Указана презумпція може бути спростована одним із подружжя, однак при цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Оскільки у цій справі презумпцію спільності права власності подружжя на спірну квартиру спростовує позивач, то саме на нього і покладається тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції.
На обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що спірна квартира набута ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.
У цьому випадку обставинами, необхідними для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно є джерело коштів, за які придбана спірна квартира.
Враховуючи викладене, тягар доказування походження таких коштів покладений саме на позивача, оскільки він спростовує зазначену презумпцію, і обов`язок доведення цих обставин не можу перекладатися на відповідача.
Апеляційний суд зауважує, що розгляд справи та оцінка судом доказів з урахуванням зазначеної презумпції та покладення обов`язку доказування певних обставин справи саме на сторону у справі, яка спростовує цю презумпцію, не може вважатися порушенням балансу справедливого судового розгляду та принципу рівності сторін.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржене судове рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1   залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суд міста Києва від 07 грудня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.   
Дата складення повного судового рішення 28 жовтня 2024 року.

Головуючий                                                              Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                              Р.В. Березовенко
 
                                                                                     О.Ф. Лапчевська