Ухвала
Іменем України    
    
17 жовтня 2024 року
м. Київ
 
справа № 953/17520/21
провадження № 61-13431ск24 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу Харківської міської ради на рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 січня 2024 року у складі судді Зуба Г. А. та постанову Харківського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року у складі колегії суддів Бурлака І. В., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту постійного проживання та визнання права власності в порядку спадкування за законом,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Харківської міської ради про встановлення факту постійного проживання та визнання права власності в порядку спадкування за законом.
 
Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_1 , в будинку батьків з дитинства. Вказане домоволодіння було власністю ОСОБА_3 , в якому він проживав разом зі своєю дружиною ОСОБА_4 та дочкою ОСОБА_2 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 . Після його смерті фактично вступили в володіння його майном дружина та дочка. Інші особи, які би могли претендувати на прийняття спадщини в першу чергу не вступали у фактичне володіння майном, а також заяву про прийняття спадщини не подавали.
 
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 . На момент її смерті вона проживала разом з дочкою ОСОБА_2 , яка і прийняла спадщину шляхом вступу у фактичне володіння майном.
 
Позивач вказав, що у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 також був син ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . У ОСОБА_5 за життя народився син ОСОБА_1 .
 
Позивач посилався на те, що після смерті ОСОБА_2 05 травня 2020 року він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак 13 липня 2021 року нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки неможливо встановити місце відкриття спадщини та коло спадкоємців. ОСОБА_1 було надано будинкову книгу, в якій були склеєні листи, що унеможливлює встановити коло спадкоємців та місце відкриття спадщини. Вважав, що він є єдиним спадкоємцем другої черги за правом представлення після смерті ОСОБА_2 .
 
ОСОБА_1 просив:
визнати факт, що ОСОБА_3 на момент своєї смерті проживав разом з дружиною ОСОБА_4 та дочкою ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; 
визнати факт, що ОСОБА_4 на момент своєї смерті проживала разом із своєю дочкою ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; 
визнати право власності за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом на житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25 січня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено:
встановлено факт того, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживав на момент своєї смерті разом з дружиною ОСОБА_4 та дочкою ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; 
встановлено факт того, що ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на момент своєї смерті проживала разом з дочкою ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; 
визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок літ «А-1», загальною площею 51,6 кв. м з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом;
вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:
згідно частиною першою статті 524 ЦК УРСР (чинної на час виникнення спірних правовідносин) спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Нормами статей 548, 549, 554 ЦК УРСР визначено, що для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 та 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках;
суд першої інстанції зазначив, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц);
суд першої інстанції, надавши належну правову оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності, зробив висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, оскільки від них залежить право позивача на спадкування.   ОСОБА_3 та ОСОБА_4 померли до набуття чинності ЦК України, та позивач зазначає, що після смерті останніх спадкоємцями було фактично прийнято спадщину;
у постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 305/235/17 (провадження № 61-11869св 19) зазначено, що фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі з обов`язкового страхування; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем;
при задоволенні позову суд першої інстанції зробив висновок про те, що позивач звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї тітки, проте у зв`язку з відсутністю доказів місця відкриття спадщини та неможливістю встановлення кола спадкоємців померлого ОСОБА_3 , державним нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року:
апеляційну скаргу Харківської міської ради залишено без задоволення; 
рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 січня 2024 року залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права;
апеляційний суд зазначив, що за змістом частин четвертої та п`ятої Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року;
згідно зі статтями 549, 554 ЦК Української РСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 та 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках;
посилаючись на висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 03 березня 2021 року у справі № 747/467/18 (провадження № 61-6910св19); від 25 березня 2020 року у справі № 305/235/17 (провадження № 61-11869св19); від 14 червня 2023 року у справі № 559/4056/13-ц (провадження № 61-3745св23); від 11 вересня 2020 року в справі № 348/618/15-ц (провадження № 61-9592св19), апеляційний суд зазначив, що прийняття спадщини може бути підтверджено діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать про те, що в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном або подали державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини;
при залишенні без змін рішення суду першої інстанції апеляційний суд виснував, що матеріали справи (документи, показання свідків) свідчать про те, що у спадковому будинку АДРЕСА_1 проживали та були зареєстровані всі померлі спадкоємці. Цей факт іншими доказами в суді апеляційної інстанції не спростовано. Єдиним спадкоємцем після смерті своєї тітки, є позивач, який своєчасно звернувся до нотаріальної контори з відповідною заявою. Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 672/519/22 (провадження № 61-10750св23);
у суді апеляційної інстанції представниця Харківської міської ради не спростувала того, що за адресою спадкового майна проживали інші ніж спадкодавці особи. В суді апеляційної інстанції був досліджений оригінал будинкової книги, в якій зазначені зареєстрованими спадкодавці. Чи має спірне спадкове майно іншу адресу, ніж ту, яку вказано в свідоцтві про право приватної власності на забудову, в суді апеляційної інстанції не доведено. Докази та обставини, на які посилається Харківська міська рада в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
 
04 жовтня 2024 року Харківська міська рада засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 січня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 
 
У клопотанні, яке міститься у касаційній скарзі, Харківська міська рада просить поновити строк на касаційне оскарження, мотивуючи тим, що до електронного кабінету постанова апеляційного суду надійшла 03 вересня 2024 року о 20:14 год. На підтвердження указаних обставин суду надано картку руху документу з датою доставки постанови 03 вересня 2024 року о 20:10 год.
 
Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення (частина шоста статті 272 ЦПК України). 
 
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частина друга статті 390 ЦПК України).
 
Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.
 
Підставою касаційного оскарження судових рішень Харківська міська рада у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19; від 27 жовтня 2022 року у справі № 175/3348/21; від 12 жовтня 2022 року у справі № 221/4624/20; від 18 червня 2018 року у справі № 182/8267/14-ц; від 11 вересня 2019 року у справі № 643/20546/14-ц; від 13 травня 2022 року у справі № 552/4460/20; від 19 травня 2022 року у справі № 636/1853/18; від 25 травня 2022 року у справі № 298/1618/19; від 08 грудня 2022 року у справі № 518/164/20; від 26 січня 2024 року у справі № 731/90/22; від 27 жовтня 2022 року у справі № 175/3348/21.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що: 
у постанові Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 за результатами застосування судом статті 392 ЦК України було зроблено висновки про те, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За наявності умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців щодо захисту яких вони звернулися до суду. Якщо відсутність умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину не підтверджена, це може бути підставою для відмови у позові;
у постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2022 року у справі № 175/3348/21 та від 12 жовтня 2022 року у справі № 221/4624/20 за результатами застосування судом статей 76, 77, 79, 81 ЦПК України було зроблено висновки про те, що показаннями свідків за відсутності інших належних доказів не може бути встановлено факт постійного проживання, який не було ураховано судами;
встановивши факти щодо місця відкриття спадщини та кола спадкоємців померлого, що слугувало визначеними нотаріусом перешкодами для видачі свідоцтва про право на спадщину, у суду були відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на спірне майно у судовому порядку;
при ухваленні рішення судом першої інстанції було застосовано норми ЦК України 2004 року до правовідносин щодо прийняття спадщини, яка відкрилась до 01 січня 2004 року, однак апеляційним судом залишено рішення без змін, хоча воно підлягало зміні;
в обґрунтування факту того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на момент смерті проживали разом з донькою ОСОБА_2 за адресою по АДРЕСА_1 суди посилаються на будинкову книгу по АДРЕСА_2 та копії свідоцтва про право особистої власності ОСОБА_3 на будівлю по АДРЕСА_1 . Доказів, що житловий будинок по АДРЕСА_2 та житловий будинок по АДРЕСА_1 є одним і тим же житловим будинком матеріали справи не містять. 
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Суди встановили, що 23 червня 1940 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено шлюб, від якого у них народилось двоє дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_5 
 
ОСОБА_5 є батьком позивача ОСОБА_1 
 
Суди встановили, що: 
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 ;
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 ;
ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_5 ;
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 ;
ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_6 , який був чоловіком ОСОБА_2 . 
 
На підставі свідоцтва про право особистої власності на будову від 14 січня 1961 року, ОСОБА_3 належало ціле домоволодіння, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 (стара адреса АДРЕСА_3 ).
 
Відповідно до копії прибудинкової книги для реєстрації громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_2 , зареєстровані наступні особи: ОСОБА_3 , як власник, ОСОБА_4 (дружина власника), ОСОБА_2 (дочка), ОСОБА_5 (син), та ОСОБА_6 (зять).
 
Згідно акту про спільне проживання станом на 1979 рік ОСОБА_3 проживав за адресою: АДРЕСА_1 до своєї смерті разом зі своєю дружиною ОСОБА_4 та дочкою ОСОБА_2 . Даний акт складено 20 серпня 2021 року сусідами ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . 
 
Відповідно до акту про спільне проживання станом на 1994 рік ОСОБА_4 проживала за адресою: АДРЕСА_1 до своєї смерті разом з дочкою ОСОБА_2 та її чоловіком ОСОБА_6 . Даний акт складено 20 серпня 2021 року сусідами ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . 
 
Згідно спадкової справи № 239П/2020 померлої 24 березня 2020 року ОСОБА_2 05 травня 2020 року з заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_1 . Інших заяв про прийняття спадщини до нотаріальної контори від інших спадкоємців не надходило. 
 
Відповідно до копії поквартирної картки форми Б встановили, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: зять ОСОБА_6 з 10 листопада 1993 року по 07 травня 2008 року; дочка ОСОБА_2 з 25 серпня 1963 року; основний - ОСОБА_3 з 12 травня 1953 року по 18 березня 1983 року.
 
Постановою державного нотаріуса Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори від 13 липня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі на його ім`я свідоцтва про право на спадщину після його тітки ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 , оскільки не надано документів, які підтверджують місце відкриття спадщини та коло спадкоємців померлого ОСОБА_3 . 
 
В суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які повідомили, що у спірному домоволодінні проживали баба ОСОБА_10 та дід ОСОБА_11 , та їх діти ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які на цей час вже померли. Дітей у ОСОБА_13 не було, а її чоловік також давно помер.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
 
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
 
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
 
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
 
У пункті 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.
 
У постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-138цс13 зроблено висновок, що: 
«спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Пунктом п`ятим Прикінцевих та перехідних положень передбачено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Отже, за змістом указаних норм відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року».
 
Відповідно до частини першої статті 548 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.
 
У частині першій та другій статті 549 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
 
Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Вказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. 
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2020 року в справі № 348/618/15-ц (провадження № 61-9592св19) вказано, що: 
«згідно з частинами першою, другою статті 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом статті 553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). З урахуванням змісту статті 76 ЦПК України прийняття спадщини шляхом вступу в управління чи володіння спадковим майном може підтверджуватися будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанції про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. У справі, що переглядається, установлено, що ОСОБА_2 у строк, передбачений законом, не подавав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті батька та не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він протягом шести місяців після смерті батька вступив в управління чи володіння спадковим майном». 
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року в справі № 631/1153/13-ц (провадження № 61-26750св18) зазначено, що: 
«згідно зі статтею 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Прийняття спадщини може підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Спадщина вважається прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані, тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 березня 2021 року в справі № 585/2993/17 (провадження № 61-14279св20) зазначено, що: 
«статтями 548, 549 ЦК Української РСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Вважається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння з моменту відкриття спадщини; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені у цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5 доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. З урахуванням вказаного, встановивши, що спадщина після смерті ОСОБА_7 була відкрита у м. Кокшетау, куди він прибув у квітні 1996 року на постійне проживання до дочки ОСОБА_1 , з якою спільно проживав безпосередньо перед смертю і яка провела його поховання, розпорядилася особистими речами та утримує у себе ощадну книжку, яка належала ОСОБА_7 у порядку спадкування після смерті дружини, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 в установлений законом шестимісячний строк вступила у володіння спадковим майном ОСОБА_7 , що є підставою для задоволення її позовних вимог про встановлення факту прийняття спадщини після смерті батька та про визнання за нею права власності на 23/50 частини житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1».
 
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (частина перша статті 1216 ЦК України).
 
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (частина перша статті 1218 ЦК України).
 
Племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини (частина третя статті 1266 ЦК України).
 
Спадкуванням за правом представлення - це такий порядок набуття права на спадкування за законом при якому спадкоємці п`ятої черги включаються до складу першої, другої чи третьої черги замість спадкоємця внаслідок того, що він помер до відкриття спадщини. По своїй суті спадкування за правом представлення - це специфічний порядок набуття права на спадкування за законом, і він не є окремою підставою або видом спадкування. У такому разі суб`єктами спадкування за правом представлення будуть певні спадкоємців за законом. Спадкування за правом представлення надає можливість спадкоємцям п`ятої черги за законом переміститися у вищу чергу (першу, другу або третю чергу) (див. постанову Верховного Суду у колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 643/1216/15-ц (провадження № 61-6924св18)).
 
Визнання права власності як приватно-правова категорія покликана забезпечити визначеність в приватних відносинах, захист прав та інтересів. Натомість ініціювання спору про визнання права власності не для захисту прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від23 травня 2024 року в справі № 472/1176/19 (провадження № 61-5305св24)).
 
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
 
Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного  суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)).
 
Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 346/2744/21 (провадження № 61-10543сво23)).
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
 
Суди встановили, що: у спадковому будинку АДРЕСА_1 проживали та були зареєстровані всі спадкоємці і указаний факт відповідачем не спростовано; єдиним спадкоємцем після смерті своєї тітки є позивач  ОСОБА_1 , який своєчасно звернувся до нотаріальної контори з відповідною заявою; позивач ОСОБА_1 своєчасно звернувся до нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті тітки в порядку спадкування за правом представлення; постановою державного нотаріуса Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори від 13 липня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі на його ім`я свідоцтва про право на спадщину після його тітки ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 , оскільки не надано документів, які підтверджують місце відкриття спадщини та коло спадкоємців померлого ОСОБА_3 . 
 
За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про задоволення позову. 
 
Посилання Харківської міської ради у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19; від 27 жовтня 2022 року у справі № 175/3348/21; від 12 жовтня 2022 року у справі № 221/4624/20; від 18 червня 2018 року у справі № 182/8267/14-ц; від 11 вересня 2019 року у справі № 643/20546/14-ц; від 13 травня 2022 року у справі № 552/4460/20; від 19 травня 2022 року у справі № 636/1853/18; від 25 травня 2022 року у справі № 298/1618/19; від 08 грудня 2022 року у справі № 518/164/20; від 26 січня 2024 року у справі № 731/90/22; від 27 жовтня 2022 року у справі № 175/3348/21 необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах) (пункт 5 частини другої статті 394 ЦПК України).
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Поновити Харківській міській раді строк на касаційне оскарження рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 січня 2024 року та постанови Харківського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року.
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Харківської міської ради на рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 січня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту постійного проживання та визнання права власності в порядку спадкування за законом.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                      В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                         І. О. Дундар 
 
                                                                                                Є. В. Краснощоков