ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

09 жовтня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 280/3861/24	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача:  Шальєвої В.А.
суддів:                           Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року (суддя Конишева О.В., повне судове рішення складено 28 червня 2024 року) в справі № 280/3861/24 за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Запорізькій області (далі - Укртрансбезпека) про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу від 09 квітня 2024 року № ПШ 045021.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року позов задоволено, визнано протиправною та скасовано постанову відділу державного нагляду (контролю) у Запорізькій області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу від 09 квітня 2024 року № ПШ 045021 про застосування адміністративно-господарського штрафу.
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції, що відповідальність за таке порушення покладається виключно на автомобільних перевізників, а не на власників транспортних засобів, адже факт знаходження автомобілю за усною домовленістю у користуванні ОСОБА_2 не спростовує факту, що саме позивач є автомобільним перевізником.
На підтвердження визначення автомобільного перевізника під час рейдової перевірки в наявності товарно-транспортна накладна.
Враховуючи, що транспортний засіб має повну масу понад 3,5 т та повинен бути обладнаний тахографом, позивач зобов`язаний забезпечувати належну експлуатацію тахографу, а водій повинен мати при собі протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги. 
Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга не може  бути задоволена з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач є власником транспортних засобів марки DAF, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , напівпричепу VAN HOOL державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .
07 березня 2024 року відділом державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області на 916 км + 897 м автодороги М-30 Стрий-Умань-Дніпро-Ізварине проведено рейдову перевірку відносно транспортного засобу марки DAF, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , із напівпричепом VAN HOOL державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , які належать позивачу на праві власності.
Після проведення рейдової перевірки інспектором складено акт від 07 березня 2024 року № АР 038465 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, в якому указано про порушення абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст. 48 цього Закону, а саме: відсутні заповнені тахокарти водія ОСОБА_2 за період, що передбачено ЄУТР, або бланк підтвердження діяльності.
На підставі акту перевірки 09 квітня 2024 року відділом державного нагляду (контролю) у Запорізькій області винесено постанову № ПШ 045021 про застосування адміністративно-господарського штрафу стосовно позивача.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з недоведеності відповідачем належними та допустимими доказами факту вчинення позивачем даного порушення і, що саме він виступав автомобільним перевізником.
Суд визнає приведені висновки обґрунтованими, з огляду на наступне. 
Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником транспортного засобу марки MAN, номерний знак НОМЕР_1 (свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 ) та напівпричепу марки VAN HOOL, номерний знак НОМЕР_2 (свідоцтво ро реєстрацію НОМЕР_4 ) (а.с. 13).
В ході перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом 07 березня 2024 року на автодорозі М-30 Стрий-Умань-Дніпро-Ізварине 916 км + 897 м посадовими особами Укртрансбезпеки складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № АР038465, яким встановлено, що під час перевірки  перевезення вантажів перевізник не забезпечив водія тахокартами у кількості, що передбачена ЄУТР, або бланком підтвердження діяльності, що є порушенням ст. ст. 34, 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», п. 6.1. Положення про робочий час та відпочинок водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України №340 від 07 червня 2010 року, п. 3.3 розділу ІІІ Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автотранспорті, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України №385 від 24 червня 2010 року (а.с. 15).
Водій ОСОБА_2 відмовився від підписання акту.
Постановою начальника відділу державного нагляду (контролю) у Запорізькій області від 09 квітня 2024 року № ПШ045021 з автомобільного перевізника ОСОБА_1 стягнуто адміністративно-господарський штраф в сумі 17 000,00 грн за порушення  статей 34, 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», абзацу 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», п. 6.1. Положення про робочий час та відпочинок водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України №340 від 07 червня 2010 року, п. 3.3. розділу ІІІ наказу Міністерства транспорту та зв`язку України №385 від 24 червня 2010 року, а саме: під час надання послуг з перевезень вантажів перевізник не забезпечив водія роздруківкою даних роботи цифрового тахографу, відповідальність за порушення передбачена абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» (а.с. 12).
Відповідно до товарно-транспортної накладної від 06 березня 2024 року  № 12/02 (а.с. 34) автомобільним перевізником є ФОП ОСОБА_1 , перевезення вантажу здійснювалось вантажним автомобілем MAN, номерний знак НОМЕР_1 із напівпричепом марки VAN HOOL, номерний знак НОМЕР_2 . 
Спірним під час апеляційного перегляду справи є питання правомірності застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05 квітня 2001 року № 2344-ІІІ (далі – Закон № 2344-ІІІ).
Частиною чотирнадцятою статті 6 Закону № 2344-ІІІ встановлено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
За змістом частини сімнадцятої статті 6 Закону № 2344-ІІІ рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
Статтею 48 Закону № 2344-ІІІ встановлено перелік документів, на підставі яких виконуються вантажні перевезення.
Так, частиною першою - другою статті 48 Закону № 2344-ІІІ визначено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт встановлена статтею 60 Закону № 2344-ІІІ, абзацом третім частини першої якої встановлено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема, за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Підставою для висновку про протиправність постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу є те, що позивач не є суб`єктом відповідальності, оскільки не був автомобільним перевізником.
Вище судом встановлено, що саме ОСОБА_1 є власником транспортних засобів марки MAN, номерний знак НОМЕР_1 (свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 ) та напівпричепу марки VAN HOOL, номерний знак НОМЕР_2 (свідоцтво ро реєстрацію НОМЕР_4 ) (а.с. 13).
У товарно-транспортній накладної від 06 березня 2024 року № 12/02 (а.с. 34) автомобільним перевізником вказано ФОП ОСОБА_1 , перевезення вантажу здійснювалось вантажним автомобілем MAN, номерний знак НОМЕР_1 із напівпричепом марки VAN HOOL, номерний знак НОМЕР_2 , тобто транспортними засобами, які належать саме ОСОБА_1 .
За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 2344-ІІІ, автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Згідно з абзацом третім частини першої статті 60 Закону № 2344-IIІ за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема, за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
У постанові від 22 лютого 2023 року у справі № 240/22448/20 Верховний Суд, вирішуючи питання щодо визначення належного суб`єкта, відповідального за порушення законодавства про автомобільний транспорт зауважував на тому, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону №  2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися) або зі слів водія.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 12 жовтня 2023 року у справі № 280/3520/22.
У постанові від 07 грудня 2023 року в справі № 620/18215/21 Верховний Суд вказав, що положення статті 60 Закону № 2344-III не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт.
При цьому на основі самих лише реєстраційних документів на транспортний засіб не визначити суб`єкта, який має нести відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт. Ці вихідні дані орган контролю отримує на місці перевірки, тоді як постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу виноситься за результатами розгляду справи в територіальному органі Укртрансбезпеки і саме під час її розгляду і має бути встановлений суб`єкт (особа порушника), який в розумінні частини першої статті 60 Закону № 2344-ІІІ має нести відповідальність за порушення вимог цього Закону.
У постанові від 23 серпня 2023 року у справі № 600/1407/22-а Верховний Суд сформулював висновок, що автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону №  2344-III). Не без того, що надання послуги з перевезення вантажів може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої частиною першої статті 60 Закону № 2344-III.
У цій справі сторонами не заперечується, що транспортний засіб, який у спірному випадку підлягав перевірці, зареєстрований на позивача, однак, за доводами останнього, ТЗ за усною домовленістю на певний період був переданий подію ОСОБА_2 , який використовував автомобіль для власних потреб.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 не зареєстрований як фізична особа-підприємець, що саме відповідачем і не заперечено.
В акті перевірки автомобільним перевізником уповноваженими особами Укртрансбезпеки на підставі товарно-транспортної накладної визначено ФОП Шкадов, тоді як позивач не зареєстрований як фізична особа-підприємець. 
Отже, автомобільного перевізника під час розгляду справи органом контролю встановлено виключно на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб.
Посадова особа контролюючого органу, застосовуючи до позивача адміністративно-господарській штраф за порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, не встановила правовий статус власника транспортного засобу ОСОБА_1 , водія ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_4 у спірних правовідносинах.
Отже, відділом державного нагляду (контролю) у Запорізькій області Укртрансбезпеки оскаржувану постанову прийнято необґрунтовано та без врахування всіх обставин у справі.
Крім того, є обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що оскільки позивач не є суб`єктом господарювання, до нього як до фізичної особи не можуть бути застосовані адміністративно-господарські санкції.
Згідно зі статтею 33 Закону №2344-ІІІ автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.
Відповідно до частини першої статті 216 Господарського кодексу України (далі - ГК України) учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
За положеннями частин першої - четвертої статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.
У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Крім зазначених у частині другій цієї статті господарських санкцій, до суб`єктів господарювання за порушення ними правил здійснення господарської діяльності застосовуються адміністративно-господарські санкції.
Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин, а адміністративно-господарські санкції - уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.
Частиною першою статті 218 ГК України передбачено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Відповідно до частин першої - другої статті 238 ГК України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.
Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами.
Частиною першою статті 239 ГК України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб`єктів господарювання такі адміністративно-господарські санкції, зокрема, адміністративно-господарський штраф.
Згідно з частинами першою - другою статті 241 ГК України адміністративно-господарський штраф - це грошова сума, що сплачується суб`єктом господарювання до відповідного бюджету у разі порушення ним встановлених правил здійснення господарської діяльності.
Перелік порушень, за які з суб`єкта господарювання стягується штраф, розмір і порядок його стягнення визначаються законами, що регулюють податкові та інші відносини, в яких допущено правопорушення.
Проаналізувавши приведені норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що адміністративно-господарські санкції за своєю суттю є заходом організаційно-правового або майнового характеру, який спрямованим на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків, а адміністративно-господарський штраф, як один з видів таких заходів - грошовою сумою, що сплачується суб`єктом господарювання до відповідного бюджету у разі порушення ним встановлених правил здійснення господарської діяльності.
Отже, застосування відповідним органом державної влади адміністративно-господарського штрафу за порушення законодавства про автомобільний транспорт відповідно до статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» можливе лише до суб`єкта господарювання, а саме до фізичної особи-підприємця або юридичної особи. 
Оскільки позивач не є суб`єктом господарювання, застосування до нього адміністративно-господарського штрафу не може бути визнано правомірним.
Суд відхиляє доводи апелянта про те, що на підтвердження визначення автомобільного перевізника під час рейдової перевірки в наявності товарно-транспортна накладна, адже в товарно-транспортній накладній автомобільним перевізником вказано ФОП Шкадов, тоді як вище встановлено судом, що позивач не зареєстрований як фізична особа-підприємець.
Інші доводи апелянта спростовані приведеними висновками суду.
Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Оскільки предметом позову в цій справі є рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 6 ч. 6 ст. 12 КАС, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року в справі №  280/3861/24 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року в справі № 280/3861/24 за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття 09 жовтня 2024 року та відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Повне судове рішення складено 09 жовтня 2024 року.
   
             Суддя-доповідач                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов