Справа № 347/721/22 
Провадження № 22-ц/4808/1448/24 
Головуючий у 1 інстанції КРИЛЮК М. І. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 грудня 2024 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               головуючої                        Пнівчук О.В.,
               суддів:                        Бойчука І.В., Томин О.О.,
               з участю секретаря                Гудяк Х.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду від 21 березня 2023 року, у складі судді Крилюк М.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача щодо предмета спору - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про визнання недійсними та скасування державної реєстрації договорів дарування житлового будинку, земельної ділянки, 
в с т а н о в и в:
У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання недійсними та скасування державної реєстрації договорів дарування житлового будинку, земельної ділянки.
Позовні вимоги мотивовані тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 24.07.2017 року було укладено договір позики на суму 61 468 дол. США, що підтверджується підписаною відповідачами розпискою, в якій вони зобов`язалися в солідарному порядку повернути кошти в розмірі 61 468 доларів США до 26.01.2019 року. У встановлений строк відповідачі взятих на себе зобов`язань не виконали, кошти не повернули.
У вересні 2019 року позивачка звернулась до суду з позовом до одного з боржників – ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 26.08.2020, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18.03.2021, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 61 468 доларів США. 
На виконання вказаного рішення 29.10.2020 року було відкрите виконавче провадження, після відкриття виконавчого провадження ОСОБА_1 стало відомо, що садиба яка належить ОСОБА_2 перебуває в іпотеці AT ОТП Банк як застава за позику у розмірі 69 500 доларів США. 
Оскільки вказане судове рішення не було виконане, нею подано позов до решти боржників -  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_9 ,  ОСОБА_10  про стягнення боргу, інфляційних витрат та 3 % боргу, справа №347/193/22 перебуває в суді першої інстанції. 
Позивачка зазначила, що 25.06.2019 року між нею та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено інший договір позики на суму 5 250 доларів США, які вони в солідарному порядку зобов`язалися повернути до 25.08.2019 року, про що власноручно написали розписку, однак взяті на себе зобов`язання не виконали та гроші не повернули, у зв`язку з чим вона була змушена також звернутися до суду. 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 14.09.2021 року (у справі №347/2063/20) її позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу задоволено, стягнено в солідарному порядку з відповідачів заборгованість в розмірі 5250 доларів США. 
Позивачка зазначила, що дані кошти відповідачі мали використати на будівництво будинку, в який вони мали переїхати жити і продати садибу, яка була їхнім місцем реєстрації/проживання і туристичним бізнесом. Новобудова і садиба розташовані поруч за адресою АДРЕСА_1 .
07.10.2019 року ОСОБА_3 набула право власності на житловий будинок загальною площею 134,8 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 , на земельній ділянці площею 0,0662 га, кадастровий номер 2623610100:01:001:0282, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Земельна ділянка перебувала у її власності з 27.04.2009 року.
Під час виконавчого провадження про стягнення боргу, ОСОБА_1 стало відомо, що у липні 2020 року ОСОБА_3 подарувала вказаний будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, своїй невістці, ОСОБА_4 , а остання 19.03.2021 року подарувала це майно своїй мамі - ОСОБА_5 .
Позивачка зазначила, що відповідачі переїхали жити у новобудову, де і проживають на даний час. Доказом того що вони проживають у новобудові за адресою по АДРЕСА_2 , і більше не проживають за місцем реєстрації по АДРЕСА_2 , є акт державного виконавця, складений 26.10.2021 року, де вказано, що у будинку по АДРЕСА_2 , були виявлені тільки 3 кондиціонери та одна праска, а жодних меблів чи речей побутового вжитку, які можуть свідчити про проживання там людей, у будинку не було.
Згідно довідки з реєстру майна, ОСОБА_2 є власником 1/5 частки житлового будинку де проживають його батьки, що знаходиться в АДРЕСА_3 . Незалежна оцінка вартості цього майна на 23.02.2022 становить 541 060 грн.
Враховуючи, що житловий будинок, який належить ОСОБА_2 перебуває в іпотеці ОТП Банку, боржники не мають майна яке би компенсувало повну суму їхнього боргу, оспорювана новобудова була відчужена після пред`явлення позову про стягнення заборгованості, на підставі договору дарування близьким родичам, а боржники проживають в відчуженому будинку, позивачка вважає, що усі правочини, що вчинялися для відчуження житлового будинку на яке можна було звернути стягнення для погашення заборгованості, є фіктивними та вчиненими виключно для уникнення боржниками повернення позичених ними коштів та відповідальності за їх неповернення. 
Позивачка зазначила, що судом були вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 , в межах ціни позову - 61 468 доларів США боргу, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ, становить 1 518 874,28 грн.
Проте, у липні 2020 дружина боржника, ОСОБА_3 відчужила належні їй житловий будинок та земельну ділянку під час чинного арешту нерухомого майна. Вказане нерухоме майно було набуте під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в шлюбі, а, отже, є їх спільною сумісною власністю. 
Боржник - ОСОБА_2 , знаючи про накладення судом арешту на все його нерухоме майно та надаючи згоду на відчуження належної йому частки нерухомого майна на користь невістки ОСОБА_4 , діяв недобросовісно, метою таких дій було виключно уникнення сплати боргових зобов`язань.
Уточнивши позовні вимоги, позивачка просила суд визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору дарування житлового будинку, загальною площею 134,8 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; 
визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору дарування земельної ділянки площею 0,0662 га, кадастровий номер 2623610100:01:001:0282, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; 
визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору дарування житлового будинку, загальною площею 134,8 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ; 
визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору дарування земельної ділянки площею 0,0662 га, кадастровий номер 2623610100:01:001:0282, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2023 року в задоволенні заявлених вимог  ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 , звернулась до суду з апеляційною скаргою в якій, посилалась на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не враховано, що у позовній заяві позивачка зазначила одразу кілька підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними, а саме вчинення правочинів щодо майна з метою уникнення сплати боргу та звернення на нього, що оспорені правочини є фраудаторними.
Оспорюванні правочини були двосторонніми та вчиненими безоплатно. Суд першої інстанції визнав встановленими обставини, що ОСОБА_3 подарувала житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані по АДРЕСА_2 у липні 2020 року ОСОБА_4 , а вона в свою чергу подарувала вказане майно ОСОБА_5 . 
Судом не враховано, що оспорюванні правочини були вчинені між близькими родичами. ОСОБА_3 подарувала житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані по АДРЕСА_2 своїй невістці, ОСОБА_4 - дружині свого сина, ОСОБА_10 , а ОСОБА_4 передарувала вказане майно своїй матері - ОСОБА_5 .
Суд не звернув належної уваги на те, що вказані правочини були вчинені у період після настання строку повернення боргу за договором позики, укладеним між позивачкою та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 від 24.07.2017 року на суму 61 468 доларів США, який відповідно до розписки настав 26.01.2019 року.
Крім того, судом не враховано, що 25.08.2019 року також настав строк повернення боргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за іншою розпискою, від 25.06.2019 року на суму 5250 дол. США. 
Вважає, що судом не враховано, що обидва договори дарування були вчинені вже після подання нею 16.09.2019 року позову до одного із солідарних боржників за розпискою від 24.07.2017 року ОСОБА_2 , тобто вже після того як позивачка почала вчиняти активні дії для примусового стягнення заборгованості. Відповідачі були обізнані про дану справу. ОСОБА_3 відчужила нерухомість ОСОБА_4 у липні 2020 року за місяць до ухвалення судового рішення. ОСОБА_4 відчужила набуте майно 21.03.2021 року через три дні після розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення суду, яким стягнуто заборгованість. 
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на те, що судом не враховано, що ОСОБА_3 є її безпосереднім боржником і за договором позики від 24.07.2017 року, на суму 61 468 дол. США, і від 25.06.2019 року на суму 5250 дол. США. ОСОБА_2 ні після настання строку повернення боргу, ні після подання позову, ні під час відповідного виконавчого провадження жодних дій для повернення заборгованості не вчиняв, тому вона змушена була 21.01.2022 року звернутися з позовом також і до решти боржників – ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , останні кошти також не повернули. ОСОБА_3 , розуміла усі пов`язані з неповерненням боргу майнові ризики щодо її майна, тим більше, що до вчинення оспорюванного правочину мало місце тривале ухилення нею від сплати боргових зобов`язань - 1,5 роки та не виконується і надалі.
Зазначила, що відчуження ОСОБА_3 майна є недобросовісним також з огляду на обставину набуття права власності на нього у шлюбі з ОСОБА_2 . ОСОБА_2 на час відчуження будинку та відповідної присадибної ділянки був їх співвласником, то ОСОБА_3 , відчужуючи його, фактично відчужила і частку ОСОБА_2 , який знав про відчуження ОСОБА_3 їхнього спільного сумісного майна, тож безпосередньо діяв недобросовісно та надав згоду на відчуження.
Судом не було взято до уваги ту обставину, що ОСОБА_4 - дружина ОСОБА_10 , одного із солідарних боржників за договором позики від 24.07.2017 року.
Вважає, що оспорювані правочини вчинені після настання строку виконання зобов`язань, кредитор нагадував боржникам про необхідність повернення коштів, правочини вчинені після пред`явлення позову до одного із боржників, в короткі проміжки часу безпосередньо до та після прийняття рішення про задоволення позовних вимог позивачки, майно відчужене на підставі безоплатних договорів на користь близьких родичів, після відчуження спірного майна у первісних власників відсутнє інше майно, за рахунок якого можна погасити їх боргові зобов`язання перед кредитором, правочини вчинені недобросовісно, зловживаючи правом на розпорядження майном з метою уникнення сплати боргових зобов`язань. 
Для майбутнього примусового виконання рішення суду у справі про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у розмірі 61 468 дол. США (1 518 874, 28 в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ), стягнення могло бути звернене як на частку в праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 на житловий будинок та присадибну ділянку, що знаходяться по АДРЕСА_2 , так і на дане майно в цілому, тому ухвалою від 17.09.2019 року у даній справі встановлено обмеження щодо розпорядження, в тому числі даним майном.
Просила скасувати рішення суду від 21 березня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та відновити становище, яке існувало до порушення (укладання договорів), шляхом повернення ОСОБА_3 на праві власності житлового будинку та земельну ділянку, вирішити питання розподілу судових витрат.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 20 червня 2023 року до участі у справі залучено ОСОБА_6 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача щодо предмета спору. Суд виходив із того, що згідно інформаційної довідки №335459115 від 13.06.2023 власником житлового будинку АДРЕСА_2 є ОСОБА_6 , а отже рішення у цій справі може вплинути на права та обов`язки Кравець.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2023 року скасовано, ухвалено нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними та скасування державної реєстрації договорів дарування житлового будинку та визнання недійсними та скасування держаної реєстрації договорів дарування земельної ділянки задоволено частково.
Визнано недійсним договір дарування житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , 20 липня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Тонюк Мариною Миколаївною, за реєстровим номером 1006.
Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер 2623610100:01:001:0282, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , 20.07.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Тонюк Мариною Миколаївною, за реєстровим номером 1007.
Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , та земельну ділянку, кадастровий номер 2623610100:01:001:0282, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . 
Визнано недійсним договір дарування житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , 19 березня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Коломийського нотаріального округу Маркуц Ульяною Михайлівною, за реєстровим номером 466.
Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки кадастровий номер 2623610100:01:001:0282 № 468, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , 19 березня 2021 року посвідчений приватним нотаріусом Коломийського нотаріального округу Маркуц Ульяною Михайлівною, за реєстровим номером 468.
Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , та земельну ділянку, кадастровий номер 2623610100:01:001:0282, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . 
Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 3308, 00 грн з кожного.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_6 , в інтересах якої діє ОСОБА_11 , задоволено частково. Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 липня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Скасовуючи постанову апеляційного суду Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності ОСОБА_6 та без належного її повідомлення про дату, час та місце розгляду справ, причин неотримання заявником повідомлення не з`ясував.
02.11.2024 представник ОСОБА_6 ОСОБА_11 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
У відзиві зазначено про те, що учасники справи зобов`язані подавати всі наявні в них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Норми ЦПК дають детальну регламентацію строків подання доказів, що об`єктивно мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.
Третя особа зазначає, що докази, які без законних підстав витребувані апеляційним судом при первісному розгляді справи не можуть бути взяті до уваги при даному розгляді справи, адже отримані із порушенням норм процесуального права.

Щодо суті позовних вимог ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними, то позивач окрім своїх слів не надала суду жодних доказів, щоб доводили свідомий намір невиконання зобов`язань договору, тобто не передання майна.
Позивач посилалася на те, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 нібито мешкали саме в будинку АДРЕСА_2 , що підтверджено актом державного виконавця від 26.10.2021.
Однак акт опису майна за адресою по АДРЕСА_2 жодним чином не свідчить про те, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживають за адресою по АДРЕСА_2 .
Позивач жодним чином не вказує яким чином відповідачка ОСОБА_4 повинна була бути обізнаною про рішення Косівського районного суду у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та апеляційне оскарження цього рішення, оскільки вона не є стороною у цій справі, та боржником позивача.
В матеріалах справи наявна інформація щодо майна ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка не свідчить про те, що останні робили дії щоб стати повністю неплатоспроможними.
ОСОБА_1 не вживала дій щодо накладення арешту на будинок АДРЕСА_2 протягом трьох років.
ОСОБА_2 був обізнаний про те, що в Косівському районному суді знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до нього про стягнення боргу тільки 11.08.2020 року, тобто після того, як будинок було подаровано ОСОБА_4 20.07.2020 року.
Представник третьої особи вважає, що позивачем не доведено умислу всіх сторін оспорюваних правочинів без наміру створення правових наслідків.
В апеляційній скарзі позивач фактично змінила підстави позову, а самі позовні вимоги сформульовані не зрозуміло та ґрунтуються на загальній інформації.
Представник третьої особи також зазначила, що ОСОБА_6 разом із чоловіком ОСОБА_7 та дитиною-інвалідом ОСОБА_12 проживає у будинку по АДРЕСА_2 , про що відомо позивачці, відтак розгляд справи за позовом ОСОБА_1 без залучення її до участі у справі як відповідача порушує її права як власника будинку, а обставини встановлені судом будуть мати преюдиційне значення.
Крім того, посилається на те, що значна сума заборгованості перед ОСОБА_1 станом на даний час відповідачами погашена, що підтверджується розрахунком заборгованості по виконавчому провадженню.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 20.11.2024 року за клопотанням апелянта ОСОБА_1 залучено ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до участі у справі як третіх осіб які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.
В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги з наведених в ній мотивів.
Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційного суду заперечив доводи апеляційної скарги, вважає рішення суду законним та обґрунтованим.
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надіслали на адресу суду заяви про розгляд справи у їх відсутності.
Відповідачка ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку.
Представник третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_11 заперечила доводи апеляційної скарги, з підстав зазначених у відзиві на апеляційну скаргу. Вважає, апеляційну скаргу необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції законним, та таким, що не підлягає скасуванню.
Третя особа ОСОБА_7 в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
На підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача щодо предмета спору ОСОБА_8 , які будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.
Постановляючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами того, що спірні договори укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами є фіктивними чи є інші передбачені нормами чинного законодавства підстави щодо визнання таких договорів недійсними.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.
Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За приписами ч. 1,2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановлено, що ОСОБА_1 пред`явила позов про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки як таких, що укладені з метою уникнення стягнення на це майно в рахунок погашення боргу з договором позики від 24 липня 2017 року, укладеного між позивачкою та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , строк виконання якого сплив 26.01.2019 року.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
Згідно із частиною першою та другою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
Згідно із статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Правочин, за змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24)).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що:
«позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».
Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як:
фіктивного (стаття 234 ЦК України);
такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);
такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що:
«цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.
До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).
Верховний Суд неодноразово аналізував конструкцію фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису. Зміст як договірного, так і недоговірного зобов`язання складають права та обов`язки його суб`єктів. Суб`єктивне право, що належить управненій стороні у зобов`язанні, йменується правом вимоги, а суб`єктивний обов`язок зобов`язаної сторони називається боргом. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, належить: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника (зокрема, син, онук, мати), дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Касаційний суд акцентує увагу, що контрагентом з яким боржник вчиняє оспорюваний договір може бути не тільки родич боржника, але й інша особа (зокрема, співвласник в спільній власності). Відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна.(див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 серпня 2024 року в справі № 947/37261/21 (провадження № 61-7737св24)).
Судом встановлено, що заочним рішенням Косівського районного суду від 16.08.2020 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 61468 доларів США, а також 9989, 20 грн витрат по сплаті судового збору. 
Згідно вказаного рішення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 зобов`язувалися в солідарному порядку повернути ОСОБА_1 взяті у неї кошти в сумі 61468 доларів США, про, що ними було написано розписку, однак у визначений термін борг не повернули. Позов про стягнення вказаної заборгованості ОСОБА_1 пред`явила до ОСОБА_2 . 
У цій справі за заявою ОСОБА_1 ухвалою суду від 17.09.2019 року накладено арешт на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 в межах ціни позову 61 468доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 1518874,28 грн. 
20 жовтня 2020 року постановою старшого державного виконавця Косівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (далі - Косівський ВДВС) відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 347/1779/19, виданого 16 жовтня 2020 року Косівським районним судом Івано-Франківської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 61 468 дол. США.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 14.09.2021 року (у справі №347/2063/20) задоволено позов ОСОБА_1 та стягнено в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість в розмірі 5250 доларів США. 
Відповідач ОСОБА_3 02 жовтня 2019 року набула право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. 
Відповідно до договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки від 20 липня 2020 року ОСОБА_13 подарувала ОСОБА_4 житловий будинок з господарською спорудою, та земельну ділянку площею 0,062 га, кадастровий номер 26236102100:01:001:0282, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 . 
Надалі будинок за адресою: АДРЕСА_2 , та земельну ділянку, на якій він розташований, ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 , що підтверджується договором дарування житлового будинку та договором дарування земельної ділянки від 19 березня 2021 року (т. 3, а. с. 189-202).
Відповідно до інформації, наданої державним реєстратором з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ОСОБА_6 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , згідно з договором купівлі-продажу № 521 від 09 березня 2023 року, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідченим та зареєстрованим приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Маркуц У. М. (т. 3, а. с. 122).
05.11.2023 між ОСОБА_6 , як іпотекодавцем, та ОСОБА_8 як іпотекодержателем укладено договір іпотеки в забезпечення вимог іпотекодержателя, що випливають з договору позики, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 від 22.05.2022, за яким ОСОБА_6 зобов`язалася до 23.05.2024 повернути ОСОБА_8 700 000 грн. В забезпечення вказаного зобов`язання ОСОБА_6 передала в іпотеку земельну ділянку та житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 .
Позивачка ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свої позовні вимоги про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладених ОСОБА_3 , а відтак ОСОБА_4 , посилалася на те, що позичені нею кошти відповідачі мали використати на будівництво будинку, в який вони мали переїхати жити і продати садибу, яка була їхнім місцем реєстрації/проживання і туристичним бізнесом. Новобудова і садиба розташовані поруч за адресою АДРЕСА_1 .
Позивачка зазначила, що відповідачі ОСОБА_14 переїхали жити у новобудову, де і проживали станом на час її звернення з позовом до суду, а договір дарування житлового будинку з ОСОБА_4 укладено фіктивно.
Як на доказ того, що вони проживають у новобудові за адресою по АДРЕСА_2 , та не проживають за місцем реєстрації по АДРЕСА_2 , позивачка посилалася на акт державного виконавця.
Однак як вбачається із змісту акту державного виконавця, складеного 26.10.2021 року при виконанні виконавчого листа № 347/1779/19 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 61468 доларів США та 9989,20 грн сплаченого судового збору при виході по місцю проживання боржника вказаному у виконавчому листі ( АДРЕСА_2 ) , у будинку були виявлені 3 кондиціонери та одна праска.
Разом з тим, вказаний акт не містить інформації про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають у будинку АДРЕСА_2 .
Будь-яких інших доказів проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_2 матеріали справи не містять.
Свій позов позивачка також обґрунтовувала тим, що житловий будинок по АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_2 перебуває в іпотеці АТ «ОТП Банку», то боржники не мають майна яке би компенсувало повну суму боргу перед позивачкою.
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта - 20.09.2019 зареєстровано обтяження у вигляді арешту нерухомого майна належного ОСОБА_2 : – 1/5 частини квартири в АДРЕСА_3 та житлового будинку в АДРЕСА_2 загальною площею 289, 1 кв.м., житлова площа 73,4; площа земельної ділянки 600 кв.м. 
Окрім того, згідно реєстру житловий будинок та земельна ділянка по АДРЕСА_2 перебуває в іпотеці на підставі договору від 01.06.2005 року, іпотекодержатель АКБ «РайффайзенБанк Україна».
На підтвердження того, що звернути стягнення на належний ОСОБА_2 житловий будинок по АДРЕСА_2 , позивачка позивач надала копію інформації наданої службовими особами АТ «ОТП Банк» від 15.02.2020 вих. №68-3-23/1886, адресованої державному виконавцю Ганущак Р.І., згідно якої АТ «ОТП Банк», як заставодержатель майна боржника не надав згоду на реалізацію майна клієнта ОСОБА_2 . 
Колегія суддів зауважує, що позивачка звернулася із зазначеним позовом до суду 06 травня 2022 року, а інформація щодо неможливості звернення стягнення на іпотечне майно нею надана станом лютий 2020 року. Договір іпотеки житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_2 згідно наявних у справі доказів укладено 01.06.2005 року, однак будь-яких доказів щодо виконання відповідачем ОСОБА_2 своїх зобов`язань перед АТ «ОТП Банк» (наявності заборгованості та її суми) станом на час пред`явлення позову позивачем не надано, клопотання про витребування такої інформації позивачка не заявляла.
Відтак доводи позивачки про те, що заборгованість відповідачів за договорами позики не може бути погашена за рахунок нерухомого майна, на яке накладено арешт для забезпечення позову в межах ціни позову не підтверджені належними доказами.
Крім того, згідно Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 станом на час пред`явлення позову на праві власності належали по 1/5 квартири АДРЕСА_4 ; ОСОБА_3 також належить 1/3 частки квартири АДРЕСА_5 (а.с.1-4 т.4).
Згідно листа головного державного виконавця Косівського ВДВС від 20.04.2022 року загальна вартість описаного і арештованого, згідно звіту про оцінку майна, а саме 1/5 квартири в АДРЕСА_6 становить 541 060 грн.
20.11.2020 зареєстровано обтяження у вигляді арешту нерухоме майно ОСОБА_3 в межах ціни позову 5250 доларів США боргу, що в гривневому еквіваленті становить 147586 грн (а.с. 3,4 т.4).
Таким чином, вищенаведені обставини у їх сукупності не дають підстав для висновку про те, що ОСОБА_3 подарувавши житловий будинок та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_2 ОСОБА_4 (згоду на укладення яких як подружжя надав відповідач ОСОБА_2 ) діяла недобросовісно, внаслідок чого боржники ОСОБА_14 стали неплатоспроможними та у них відсутнє майно, на яке можна звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості за борговою розпискою.
З огляду на те, що у  ОСОБА_2  та ОСОБА_3   на праві власності перебували житловий будинок по  АДРЕСА_2  (загально площею 289, 1 кв.м.) та по 1/5 частини квартири АДРЕСА_4 , то ОСОБА_3 уклавши оспорювані договори дарування житлового будинку та земельної ділянки з близькою родичкою (як зазначає позивач) ОСОБА_4 (дружиною сина відповідачів ОСОБА_10 ) відсутні підстави для висновку що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відчуживши майно, діяли недобросовісно з метою унеможливити повернення боргу ОСОБА_1 .
Крім того, як зазначила позивачка, оскільки судове рішення про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики не було виконане, нею пред`явлено позов до решти боржників - ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про стягнення з них в солідарному порядку боргу, інфляційних витрат та 3 % боргу, справа №347/193/22. Відтак позивачка реалізовує своє право на стягнення заборгованості за рахунок решти солідарних боржників.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що ОСОБА_4 є дружиною одного із солідарних боржників за борговою розпискою, а відтак знала про наявність непогашеної заборгованості перед ОСОБА_1 не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять доказів з цього приводу, такі твердження позивачки ґрунтуються на її припущеннях.
Колегія суддів також приходить до висновку, що позивачкою не доведено того, що ОСОБА_4 , уклавши договір дарування з своєю матір`ю ОСОБА_5 (що визнається сторонами) діяла недобросовісно з метою уникнення сплати заборгованості за договором позики перед ОСОБА_1 .
ОСОБА_4 , набувши права власності на житловий будинок та земельну ділянку за адресою по АДРЕСА_2 , за відсутності заборони на їх відчуження, розпорядилася вказаним нерухомим майном на власний розсуд, подарувавши його матері ОСОБА_5 .
Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що вказане нерухоме майно житловий будинок та земельна ділянка за адресою АДРЕСА_2 протягом тривалого часу перебувало у відкритому продажу, позивачка ОСОБА_1 протягом розгляду її позову про визнання договорів щодо відчуження вказаного майна недійсними, не ставила питання про заборону його відчуження, відтак вказане нерухоме майно 09.03.2023 року, (тобто до ухвалення рішення судом першої інстанції) було придбано ОСОБА_6 , яка уже на стадії апеляційного розгляду залучена до участі в розгляді справи в якості третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог щодо предмета спору.
У вказаному будинку ОСОБА_6 проживає разом із чоловіком ОСОБА_7 та дитиною-інвалідом ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції обставин, на які посилалася позивачка ОСОБА_1 , як підставу своїх позовних вимог не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Судом відхилено клопотання ОСОБА_1 про долучення на стадії апеляційного розгляду справи нових доказів зокрема щодо характеристики відповідача ОСОБА_2 , оскільки апелянтом не наведено поважних причин їх неподання в суді першої інстанції.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив обставини в справі, дав їм належну правову оцінку та постановив рішення з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованості висновків суду не спростовують, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Враховуючи наведене та положення статті 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Косівського районного суду від 21 березня 2023 року – без зміни.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 13 грудня 2024 року.

Головуюча                                                                О.В. Пнівчук 
Судді:                                                                І.В. Бойчук
О.О. Томин