ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6558/24 Справа № 201/1402/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Батманова В.В. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у  складі:
Головуючого судді                                  Никифоряка Л.П.
Суддів                                                       Гапонова А.В., Новікової Г.В., 
за участі секретаря судового засідання            Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Дніпро справу що виникла із цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Пустового Сергія Володимировича та Кам`янської міської ради, за участі третьої особи, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростіслава Олександровича про визнання дій реєстратора незаконними, визнання недійсними правочинів та відшкодування шкоди, в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2024року (головуючий у першій інстанції Батманова В.В.), –   
  
В С Т А Н О В И В:

В позові пред`явленому до суду 03 лютого 2023року ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_5 виклав вимоги до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Пустового Сергія Володимировича та Кам`янської міської ради про визнання протиправними дії реєстратора Кам`янської міської ради щодо внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 - Спірна квартира за ОСОБА_6 та скасування відповідного рішення від 24 жовтня 2016року про державну реєстрації прав та їх обтяжень; також позивач просив визнати недійсними договір купівлі-продажу Спірної квартири, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 17 листопада 2016року-Договір від 17 листопада 2016року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Пустовим С.В. та договір купівлі-продажу Спірної квартири, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 04 квітня 2017року-Договір від 04 квітня 2017року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Р.О.; інша вимога зводилась до стягнення солідарно з ОСОБА_6 , приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Пустового С.В. та Кам`янської міської ради збитків, які були понесені позивачем на придбання квартири в розмірі 329572,00грн та інфляційні витрати в розмірі 182910,00 грн.
Свої вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що 04 квітня 2017року він набув за ціною 329572,00грн у власність об`єкт нерухомості, а саме квартиру загальною площею 37,5кв.м. за адресом: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного з ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Р.О. за реєстровим № 676 та вказаний правочин був внесений до державного реєстру правочинів, запис № 19807463. Після чого позивач зробив ремонт в придбаній квартирі та з сім`єю переїхав до квартири і прожив в ній 3 роки. Весною 2020року позивачу стало відомо, що за адресом в АДРЕСА_1 , але корпус 1 значиться одна єдина квартира, як об`єкт нерухомості № 1835087912101, у якої є інший власник.
Та саме з весни 2020 року позивач дізнався про порушення свого права, яке на думку заявника відбулось через дії державних реєстраторів в особі державного реєстратора Кам`янської міської ради та Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Пустового Сергія Володимировича, які без належних правових підстав здійснили реєстрацію спірного майна спочатку за ОСОБА_6 24 жовтня 2016року та в подальшому реєстрацію права за ОСОБА_2 за Договором від 17 листопада 2016року відповідно.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2024року позов задоволено частково. Суд визнав недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04 квітня 2017року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренком Ростіславом Олександровичем за реєстровим номером 676. В задоволенні інших вимог ОСОБА_1 суд відмовив.
Суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04 квітня 2017 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суперечить вимогам чинного законодавства.
Щодо договору купівлі-продажу Спірної квартири від 17 листопада 2016року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 суд дійшов висновку про те, що така вимога позивача не є ефективним засобом юридичного захисту. Та суд вважав що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним у відповідності із статтями 16, 203 та 215 ЦК України необхідним є наявність підстав для оспорювання правочину та наявність порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звертається до суду – чого позивач не довів. 
Також згідно висновків суду із змісту позовної заяви не вбачається порушення законних прав чи інтересів позивача в результаті вчинення дій чи бездіяльності державного реєстратора Кам`янської міської ради та приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Пустового С.В. при реєстрації спірних правочинів.
Інший висновок суду зводився до того, що позовна вимога про стягнення солідарно з ОСОБА_6 , приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Пустового С.В. та Кам`янської міської ради збитків, які були понесені позивачем на придбання Спірної квартири в розмірі 329572,00грн та інфляційних витрат в розмірі 182910,00грн є похідною від вимоги про визнання недійсними правочинів, в задоволенні яких суд відмовив.

       В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , адвокат Монатко Денис Сергійович вимагав скасувати рішення суду в частині вимог в задоволенні яких було відмовлено та просив задовольнити позов повністю. 
В обґрунтування скарги заявник посилався на те, що суд не врахував того, що в підтвердження позову заявник посилався на обставину щодо існування фіктивного свідоцтва про право власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 від 13 серпня 1997року-Свідоцтво про право власності від 13 серпня 1997року, що підтверджено документальними доказами, та саме із цією обставиною позивач пов`язував неправомірність дій як ОСОБА_3 так і приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Пустового Сергія Володимировича і державного реєстратора Кам`янської міської ради. 
Також, на думку заявника, поза увагою суду залишилась та обставина що запис про право власності первинного власника ОСОБА_6 на Спірну квартиру вперше за цим об`єктом нерухомого майна був внесений реєстратором Департаменту комунальної власності Кам`янської міської ради 18 жовтня 2016року на підставі рішення датованого пізніше від 24 жовтня 2016року. Та порушенням заявник вбачав те, що державний реєстратор не затребував підтверджуючої інформації від Бюро технічної інвентаризації, щодо дійсності свідоцтва про право власності ОСОБА_6 . Також нотаріус і реєстратор не звернули увагу на відмінності в оформленні самого Свідоцтва та відсутності певних реквізитів, які такий документ мав містити та нотаріус якщо в нього би виникли сумніви щодо справжності поданого документа вправі був залишити такий документ чи надіслати його до експертної установи для проведення відповідної експертизи.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягало також в тому, що висновки суду носять суперечливий характер і не відповідають вимогам щодо законності та справедливості.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Кам`янської міської ради заперечував проти апеляційної скарги, заявляв що державний реєстратор проводячи державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 діяв в межах діючого на той час законодавства. Та позивач не зазначив яким чином дана реєстраційна дія вплинула на його права щодо Спірної квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Пустовий Сергій Володимирович, через представника адвоката Лучко Артема Сергійовича заперечував проти апеляційної скарги, заявляв що в своїй діяльності щодо посвідчення оспорюваного правочину він послуговувався відомостями Державного реєстру прав і вважав що вони є достовірними доки їх не буде скасовано в передбаченому законом порядку. І з огляду на те, що Свідоцтво про право власності на житло видане виконкомом міської ради від 13 серпня 1997року містилося в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і на підставі цього свідоцтва вже було проведено реєстрацію права – у нотаріуса не виник обов`язок запитувати дані з Бюро технічної інвентаризації. 
Та на момент проведення державної реєстрації речових прав за ОСОБА_7 підстав для відмови у вчиненні нотаріальної та реєстраційної дії не було, продавець мала зареєстроване право власності на квартиру і достатній обсяг прав по її відчуженню, жодних обмежень чи обтяжень не існувало.
Та нотаріус посилався на положення статті 27 Закону «Про нотаріат» згідно якої нотаріус не несе відповідальності у разі якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії, зокрема, подала неправдиву інформацію чи недійсні або підроблені документи.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення представника позивача та пояснення представника приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Пустового Сергія Володимировича та представника Кам`янської міської ради, за відсутності інших відповідачів та третіх осіб, явка яких є необов`язковою, повідомлених про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом, що має документальне підтвердження, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 підтверджувалось Свідоцтвом про право власності від 13 серпня 1997року, виданим Виконавчим комітетом міської ради народних депутатів м. Дніпропетровська на підставі розпорядження № 2/1836-97 від 13 серпня 1997року, зареєстрованого ДМ БТІ № 317П-90, про що 18 жовтня 2016року державним реєстратором Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради Астафьєвою Яною Вікторівною був внесений запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 .

Право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 підтверджувалось договором купівлі-продажу від 17 листопада 2016року укладеного між нею та ОСОБА_6 , що був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Пустовим С.В. 
Та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності станом на час формування 17 листопада 2016року містилися відомості про приналежність на праві власності ОСОБА_8 на підставі Договору купівлі-продажу від 17 листопада 2016року, - об`єкту нерухомого майна, - квартири АДРЕСА_1 

04 квітня 2017року ОСОБА_1 було набуто право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу між ним та ОСОБА_2 , що був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренком Р.І. 

В інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно йдеться про право власності ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 04 квітня 2017року та реєстрацію цього права на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 34617876, від 04 квітня 2017року приватним нотаріусом Бондаренко Ростіславом Олександровичем Дніпровського міського нотаріального округу.

Водночас згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 16 лютого 2023року про право власності на «квартиру АДРЕСА_2 » право власності на частку виникло на підставі Договору купівлі-продажу № 1308 від 01 листопада 2019року та право власності на іншу частку виникло на підставі Договору купівлі-продажу № 554 від 08 липня 2022року у - ОСОБА_9 /том І а.с.56-59/; та за даними реєстрів за адресою в АДРЕСА_3 значиться єдина квартира, як об`єкт нерухомості за № 18350879112101 – попередніми власниками якої є ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

За архівними даними приватизаційних справ департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 (без зазначення корпусу).

За змістом Розпорядженням органу приватизації від 18 червня 1997року № 1/2282-96 квартиру АДРЕСА_2 передано у власність ОСОБА_13 (ПІБ власників зазначено російською мовою на підставі довідки про склад сім`ї наймача).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що підтверджені обставини з приводу того, що зазначений в договорі купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04 квітня 2017року укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 об`єкт нерухомого майна в такому вигляді не існував, та відчужувач не мала права розпоряджатися таким майном. 
В частині решти позовних вимог ОСОБА_1 суд вважав, що останній не був учасником відносин щодо оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та стороною договору купівлі-продажу Спірної квартири від 17 листопада 2016року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , з огляду на що, дійшов висновку про те, що вимоги позивача в цій частині не є ефективним способом захисту, а отже відсутні правові підстави для солідарного стягнення з відповідачів збитків, які були понесені позивачем на придбання квартири в розмірі 329572,00грн та інфляційні витрати в розмірі 182910,00 грн.

Перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не вірно визначився із характером спірних правовідносин і не повно встановив обставини у справі, а також неправильно застосував норми матеріального права.

Частиною першою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України - ЦПК України та частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України - ЦК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання /ч.1 ст. 15 ЦК України/.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду із позовом, заявник стверджував про порушення його прав як власника і про наявність перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 

Згідно частини першої статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Таким чином, непорушність права власності є беззаперечною. 

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. 

ОСОБА_1 пов`язував порушення свого права з тим, що вперше право власності на квартиру АДРЕСА_1 як об`єкту нерухомості було сформоване та зареєстроване без належних правових підстав і безпідставно здійснена реєстрація права на спірне майно спочатку за ОСОБА_6 24 жовтня 2016року та в подальшому реєстрація права за ОСОБА_2 за Договором від 17 листопада 2016року, яка і відчужила йому квартиру.

Стаття 391 Цивільного кодексу України проголошує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
За змістом наведеної норми особа стає власником за наявності певних умов та юридичних фактів, установлення яких є важливим для з`ясування того, чи виникло в особи право власності.
Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права визначальним є саме встановлення обставин про належність позивачу права власності на квартиру АДРЕСА_1 , право власності щодо якої становить предмет спору.

В суді підтверджено, що за договором купівлі-продажу від 04 квітня 2017року ОСОБА_1 набув право власності саме на квартиру АДРЕСА_1 та право саме на це нерухоме майно було зареєстроване на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 34617876, від 04 квітня 2017року, реєстрація здійснена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростіславом Олександровичем.

Тож право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за позивачем на підставі Договору від 04 квітня 2017року, що хоча і не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створювало спростовну юридичну презумпцію права власності такої особи на це майно.

Та у даній справі сторони не заперечували факту наявності договору купівлі-продажу та реєстрації за цим договором права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 . 

Отже щодо позивача ОСОБА_1 безспірно підтверджені обставини про належність йому квартири АДРЕСА_1 право на яку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав. 

Також підтверджено, що на момент придбання квартири за Договором від 04 квітня 2017року у ОСОБА_2 покупець покладався на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Та за наявності в цьому реєстрі відомостей про зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1 в ОСОБА_2 , яка придбала цю квартиру в ОСОБА_6 та відсутності права інших осіб на це нерухоме майно або його обтяження - ОСОБА_1 , добросовісно покладаючись на відомості зазначеного реєстру, набував відповідне право на нерухоме майно, вільне від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Водночас у даній справі позивач заперечував обставин правомірності набуття права власності на це майно в ОСОБА_6 , який відчужив квартиру ОСОБА_2 , пов`язував це із фіктивністю Свідоцтва про право власності від 13 серпня 1997року та ставив під сумнів відповідність Свідоцтва за своєю формою та змістом вимогам закону. 

Ключові аргументи позивача, висунуті в апеляційній скарзі, про невідповідність вимогам закону дій державного реєстратора, який не затребував підтверджуючої інформації від Бюро технічної інвентаризації, щодо дійсності свідоцтва про право власності ОСОБА_6 . 

З наявних у суду матеріалів справи вбачається що право власності перейшло до  ОСОБА_6  відповідно до Свідоцтва про право власності від 13 серпня 1997року, проте за архівними даними приватизаційних справ департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 (без зазначення корпусу).
Водночас за змістом Розпорядження органу приватизації від 18 червня 1997року № 1/2282-96 квартиру АДРЕСА_2 передано у власність ОСОБА_13 . 

Суд першої інстанції не відреагував на аргументи позивача стосовно достовірності та доказового значення Свідоцтва про право власності від 13 серпня 1997року, також не висловився щодо відповідності інформації органів місцевої влади про відсутність приватизації квартири АДРЕСА_1 . Не перевірялися обставини щодо наявності рішення повноважного органу державної влади - Розпорядження № 2/1836-97 від 13 серпня 1997року, на виконання якого мало оформлятись Свідоцтво про право власності від 13 серпня 1997року та обставин щодо реєстрації такого розпорядження органами місцевої влади /ДМ БТІ № 317П-90/. 

Суд першої інстанції не вбачав порушення прав позивача через дії реєстраторів виходив з того, що за формальними ознаками державний реєстратор та нотаріус діяли відповідно до процедури та порядку визначеного чинним законодавством.

Та вирішального значення набуває та обставина чи відповідало вимогам закону Свідоцтво про право власності від 13 серпня 1997року як правовстановлюючий документ на підставі якого були внесені відомості в Державний реєстр речових прав – вперше.

Водночас правомірність Свідоцтва про право власності від 13 серпня 1997року як документа, який видано для підтвердження права власності ОСОБА_6 , не оспорювалась в даній справі за позовом ОСОБА_1 .

Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У розумінні норм процесуального права України особа визначивши свої права, реалізує їх за своїм розсудом та розпорядження своїми правами являється одним із основоположних принципів судочинства.

В даній справі позивач ОСОБА_1 не заявляв вимог про визнання недійсним Свідоцтва про право власності від 13 серпня 1997року, також не надав доказів що в інший спосіб такий правочин було оспорено чи визнано недійсним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним /стаття 204 ЦК України/.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) /частина третя стаття 215 ЦК України/.

Недійсність державного акту Свідоцтва про право власності від 13 серпня 1997року є необхідним для вирішення питання про належність права власності на квартиру АДРЕСА_1 як ОСОБА_6 , так і ОСОБА_2 , яка відчужила квартиру позивачу. Та за умов що склалися вимога про визнання рішення органу державної влади недійсним (незаконним) та скасування Свідоцтво про право власності від 13 серпня 1997року є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги призвело б до вирішення спору в частині підстав для відшкодування шкоди з винних осіб.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. 

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. 
Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. 

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19).

Отож з мотивів правового захисту прав власника набувача квартири за договором купівлі-продажу, щодо якої ставляться під сумнів обставини щодо взагалі наявності такого майна як об`єкту цивільних прав, апеляційний суд вважає що не має практичної доступної для заявника можливості для охорони його права власності та інтересів набутих в результаті укладення правочину купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в інший спосіб ніж визнання недійсним Свідоцтва про право власності від 13 серпня 1997року з підстав які давали би право позивачу на компенсацію понесених в результаті укладення Договору купівлі-продажу матеріальних витрат. 

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду /частина четверта статті 263 ЦПК України/.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 311/2233/19 (провадження № 61-12035св20), зазначено, що: «для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. З урахуванням наведених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні.

Щодо висновків суду першої інстанції про задоволення позову в частині визнання недійсним Договору купівлі-продажу від 04 квітня 2017року апеляційний суд виходить з такого.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

За конкретних обставин цієї справи позивач недійсність Договору від 04 квітня 2017року пов`язував із тим, що відчужувачу за договором ОСОБА_2 не належало право власності на квартиру АДРЕСА_1 та остання не могла розпоряджатися цим майном.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом /частина перша статті 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину/.

Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; 
під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу);
помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить).

Поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину /стаття 229 ЦК України/, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним (див. постанову Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15 (провадження № 61-4464св21) зазначено, що «тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Подібні висновки викладені у поставах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц (провадження № 61-34575св18, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17 (провадження № 5213св20)».

За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Тлумачення частини першої статті 233 ЦК України дає підстави для висновку, що умовами визнання такого правочину недійсним є: а) наявність тяжкої обставини, що «змусила» особу вчинити правочин; б) те, що цей правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. 

Якщо умови договору (наприклад, ціна, процентна ставка чи інше зустрічне надання) порівняно із звичайними умовами договорів цього ж виду, які існують у цей момент, є «різко», значно невигідними для однієї зі сторін, і тільки в силу тяжкої обставини одна зі сторін приймає ці умови, то такий договір може бути визнаний недійсним на підставі статті 233 ЦК України.

Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Єдиним правовим наслідком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підставі норм, що регулюють цей правочин.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що «позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином».

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, що переглядається, встановивши, що відсутні докази того, що оспорюваний договір вчинено особою під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, під обманом, під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або є удаваним правочином – підстави для визнання його недійсним відсутні, та суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_1 про те, що оспорюваний договір укладений з порушення відповідачем принципів добросовісності та чесності учасників цивільних правовідносин, з таких підстав. 

Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. 

Застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) є засобом для недопущення визнання недійсним оспорюваного правочину всупереч принципу добросовісності, а не підставою для його недійсності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі № 357/7734/18 (провадження № 61-19170св19)).

Та з огляду на особливості принципів диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України (згідно з якими сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами, зокрема, і щодо формулювання своїх позовних вимог, а суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання) та враховуючи приписи чинного цивільного законодавства позивач не позбавлений можливості захистити своє право у спосіб звернення до суду з іншими вимогами.

Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивач визначився у своїх позовних вимогах, надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України скасувати рішення суду першої інстанції із відмовою в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд  -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2024року скасувати.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Пустового Сергія Володимировича та Кам`янської міської ради про визнання дій реєстратора незаконними, визнання недійсними правочинів та відшкодування шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 24 жовтня 2024року.

Судді: