ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

05 грудня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 340/5282/24	

 Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
 головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
 суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2024 року (суддя Савонюк М.Я.) у справі №340/5282/24 за позовом Військової частини НОМЕР_1  до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови,- 

                                                В С Т А Н О В И В:      

Військова частина НОМЕР_1  звернулася до суду з позовом, в якому просила:
визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Борисенко Любові Петрівни від 17.07.2024 про відкриття виконавчого провадження №75555668 та стягнення виконавчого збору у розмірі - 32000 гривень.          
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що спірною постановою безпідставно визначено стягнути виконавчий збір у розмірі 32000,00 грн., оскільки визначення розміру судового збору як за примусове виконання рішення немайнового характеру було здійснено державним виконавцем помилково, так як виконавчий лист, на підстав якого винесено спірну постанову, виданий судом щодо виконання вимог майнового характеру. При цьому оскільки позивач є державним органом, примусове виконання рішення суду на підстав виконавчого листа має здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», що в свою чергу виключає сплату виконавчого збору. 
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2024 року в задоволені позову відмовлено. 
Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції зазначив, що на дату винесення державним виконавцем спірної постанови про відкриття виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору рішення суду у справі №340/6545/23 позивачем у добровільному порядку виконано не було. Державним виконавцем правильно розраховано суму виконавчого збору, виходячи з того, що на примусовому виконанні перебувало рішення не майнового характеру та до спірних правовідносин не застосовується Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», оскільки у відповідності до вказаного закону виконуються рішення про стягнення коштів з державним органів, а не рішення про зобов`язання державних органів вчинити певні дії. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач посилається на те, що судом першої інстанції не правильно розтлумачено Закон України «Про виконавче провадження» та Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». З цього приводу зазначає те, що у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження» не стягується виконавчий збір якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». У свою чергу, як зазначає позивачем, рішення суду у спірному випадку підлягало виконання саме в порядку, Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» оскільки позивач є державною установою та не має власних коштів для виконання рішень суду. Також позивач висловлює свою незгоду з висновками суду першої інстанції про те, що у спірному випадку на примусовому виконанні перебувало рішення суду немайнового характеру. З цього приводу позивач зазначає те, що рішенням суду зобов`язано стягувачу виплатити кошти, а отже таке рішення є рішенням майнового характеру при примусовому виконанні якого визначені інші ставки виконавчого збору. Крім цього, позивач звертає увагу на те, що  судом першої інстанції не було надано належної оцінки доводам позивача про те, що відповідачем порушено правила територіальності проведення виконавчих дій.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, зазначаючи що спірна постанова винесена з дотриманням вимог чинного законодавства.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26.01.2024 у справі №340/6545/23 визнано протиправним та скасовано пункт 12 наказу командира військової частини НОМЕР_1 №3 від 03 січня 2023 року; визнано протиправним та скасовано пункт 126 наказу командира військової частини НОМЕР_1 №4 від 04 січня 2023 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01.08.2022 року по 31.08.2022 року з урахуванням раніше виплачених сум; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду згідно постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 р. «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» збільшену до 100000,00 грн. за період з 01.08.2022 року по 02.08.2022 року, з 25.08.2022 року по 31.08.2022 року, за 15.12.2022 року, з 10.01.2023 року по 12.04.2023 року з урахуванням раніше виплачених сум. 
Вказане рішення набрало законної сили 29.04.2024.
01.07.2024 Кіровоградським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист по справі №340/6545/23 в якому зазначено: «Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01.08.2022 року по 31.08.2022 року з урахуванням раніше виплачених сум;  Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду згідно постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 р. «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» збільшену до 100000,00 грн. за період з 01.08.2022 року по 02.08.2022 року, з 25.08.2022 року по 31.08.2022 року, за 15.12.2022 року, з 10.01.2023 року по 12.04.2023 року з урахуванням раніше виплачених сум.» Боржником визначено Військову частину НОМЕР_1 : АДРЕСА_1 ».
17.07.2024  головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винесено постанову ВП №75555668 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №340/6545/23, пунктом 3 якої постановлено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 32000,00 грн.
17.07.2024 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винесено постанову ВП №75555668 про стягнення виконавчого збору у сумі 32000,00 грн.
Не погодившись з вказаною постановою, позивач звернувся з позовом до суду.
За наслідками апеляційного перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Щодо аргументів позивача про те. що у спірному випадку рішення суду повинно виконуватися в порядку, визначеному Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
Згідно з положенням частини першої статті 3 Закону України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень” N4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Статтею 7 зазначеного Закону встановлено, що виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.
Отже, посилання позивача на положення Закону України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень” N4901-VI є необґрунтованими, оскільки вказаним Законом визначено порядок виконання рішень суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії щодо майна, а у спірному випадку на примусовому виконанні перебувало рішення суду зобов`язального характеру про нарахування військовослужбовцю сум грошового забезпечення.
Щодо визначеного розміру виконавчого збору.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до частин першої - п`ятої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Отже, положення наведеної норми права чітко визначають в яких випадках стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків – у разі стягнення коштів;  у разі повернення майна або його вартості; у разі стягнення заборгованості по аліментам.
Інших випадків для стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків Законом не передбачено.
У спірному випадку рішенням суду зобов`язано відповідача вчинити певні дії, які хоча і пов`язані з нарахуванням грошового забезпечення, але без визначення судом конкретної суми, яка на виконання рішення має бути нарахована на користь стягувача.
Таким чином, у спірному випадку у відповідача не існувало підстав для визначення виконавчого збору, виходячи з 10 відсотків суми, яка повинна бути нарахована на користь стягувача.
Враховуючи те, що відповідно до положень ст.ст.26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання, а останнє розпочинається з ухваленням постанови про відкриття виконавчого провадження, у якій, з-поміж іншого, державний виконавець зобов`язаний зазначити суму виконавчого збору, то з урахуванням рішення суду, яке у спірному випадку перебувало на примусовому виконанні, відповідач обгрунтовано визначив розмір виконавчого збору, виходячи із ставки за примусове виконання рішення немайнового характеру.
Стосовно доводів скаржника, що виконавче провадження відкрито з порушенням територіальності проведення виконавчих дій, оскільки позивач має місце реєстрації та знаходження в м. Нова Каховка, Херсонська область, колегія суддів зазначає наступне.
На підтвердження таких доводів позивачем надано суду довідку №162/22 Головного управління майна та ресурсів Міністерства оборони України.
Водночас така довідка не є документом, який засвідчує зміну адреси юридичної особи, оскільки таким документом є витяг з державного реєстру фізичних та юридичних осіб. 
Колегія суддів враховує також той факт, що всі документи, зокрема апеляційна скарга, долучені позивачем до матеріалів справи, містять зазначення адреси скаржника в м. Кропивницькому. 
Ураховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача не існує.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст.316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення  Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21.08.2024 року у справі №340/5282/24  – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, які визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

          Постанова складена у повному обсязі 05.12.2024
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк