П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

28 листопада 2024 р.	м. Одеса	Справа № 400/815/24	

Перша інстанція: суддя Малих О.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого   судді - Вербицької Н.В.,
                                           суддів – Джабурії О.В.,
- Кравченка К.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 липня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області та Державної судової адміністрації, за участю третьої особи – Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

                                                  В С Т А Н О В И Л А :

30 січня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Миколаївського  окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просила:
- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області щодо нарахування та виплати їй, як судді Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області, суддівської винагороди в період з 01.10.2023 року по 31.12.2023 року, виходячи з прожиткового мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді – 2102 грн.;
- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області нарахувати та виплатити суддівську винагороду судді Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області ОСОБА_1 за період з 01.10.2023 року по 31.12.2023 року на підставі частин 2, 3, 4 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 01.01.2023 року – 2684,00 грн. з урахуванням надбавки за вислугу років та науковий ступінь від посадового окладу та матеріальної допомоги за 2023 рік, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті;
- зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати судді Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області ОСОБА_1 недоплаченої суддівської винагороди за період з 01.10.2023 року по 31.12.2023 року включно.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що розмір її суддівської винагороди, як діючого судді Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області, за період з 01.10.2023 року по 31.12.2023 року протиправно визначено відповідачами із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 2   102 грн. Позивач вважає, що Державна судова адміністрація України мала забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області належним асигнуванням на проведення видатків на виплату суддівської винагороди виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2023 року в розмірі 2 684 грн, а управління мало здійснити відповідні нарахування та виплати. Неналежне виконання відповідачами своїх обов`язків призвело до того, що сума суддівської винагороди позивача є меншою, ніж мала бути, виходячи з тієї величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що встановлена Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік».
ТУ ДСА в Миколаївській області заперечувало проти задоволення позову, зазначаючи, що при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди за 2023 рік відповідачі діяли в межах приписів чинного законодавства.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 липня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області нарахувати та виплатити суддівську винагороду судді Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області ОСОБА_1 за період з 01.10.2023 року по 31.12.2023 року   на підставі частин 2, 3, 4 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 01.01.2023 року становить 2684,00 грн., з урахуванням надбавки за вислугу років та науковий ступінь від посадового окладу та матеріальної допомоги за 2023 рік, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, та з урахуванням раніше виплачених сум.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з прийнятим рішенням, ТУ ДСА у Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зокрема, апелянт наголосив, що судом першої інстанції не враховано, що нараховуючи і виплачуючи позивачу суддівську винагороду на основі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у 2023 році у розмірі 2102 гривні, діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією і законами України. Звертаємо увагу, що положення Закону, яким визначено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2023 року у розмірі 2102 гривні, є чинними, не конституційним не визнавався та не скасовувався, а тому підлягає виконанню. Отже, Територіальне управління, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня не мало правових підстав для виплати суддівської винагороди без застосування норм закону, яким визначено прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 жовтня 2023 року по 31 грудня 2023 року у розмірі 2102 гривні. Крім того, з посиланням на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 03.03.2021 у справі № 340/1916/20, апелянт зазначив, що відповідач як розпорядник бюджетних коштів не міг виплачувати позивачу суддівську винагороду понад виділені йому для цього бюджетні асигнування та на власний розсуд вирішуючи який нормативно-правовий акт потрібно виконувати.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлені та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини.
ОСОБА_1 , на підставі Указу Президента України “Про призначення суддів” з лютого 2012 року призначена на посаду судді   Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області.
Суддівську винагороду ОСОБА_1 отримує відповідно до ст.135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”.
При обрахунку і виплаті суддівської винагороди за період жовтень – грудень 2023 року ТУ ДСА у Миколаївській області використовувало розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102 грн, а не з розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», що визнається сторонами по справі.
Вважаючи дії щодо обрахунку суддівської винагороди у меншому розмірі протиправними, ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону № 1402-VIII. Норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.
Відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в діях ТУ ДСА у Миколаївській області відсутня протиправність, так як за наявності в Законі України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» окремої спеціальної норми, яка визначає прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді і який складає 2102 грн та за умови чинності цієї норми, відповідач не вправі її  ігнорувати, а для застосування іншої величини прожиткового мінімуму, відповідач не наділений правозастосовчими повноваженнями.
Щодо позовних вимог про зобов`язання ДСА здійснити фінансування ТУ ДСА з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати позивачеві недоплаченої суддівської винагороди за період з 01.10.2023 року по 31.12.2023 року включно, то суд зазначив, що ДСА України не порушувало прав позивача.
Судова колегія частково погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Спір у цій справі виник у зв`язку необхідністю оцінки правомірності нарахування і виплати позивачу у спірний період суддівської винагороди на підставі положень ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 грн.
Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.
Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом (Законом України “Про судоустрій і статус суддів” № 1402-VIII) гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.
Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013, а також від 04 грудня 2018 року № 11 -р/2018.
Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом № 1402-VIII, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.
У преамбулі Закону № 1402-VIII зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
Частиною першою статті 4 Закону № 1402-VIII встановлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.
Згідно з частиною другою статті 4 Закону № 1402-VIII зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України “Про судоустрій і статус суддів”.
Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Пунктом 1 частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII передбачено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.
З 30 вересня 2016 року набрали чинності зміни, унесені до Конституції України, згідно із Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII “Про несення змін до Конституції України (щодо правосуддя)” (далі - Закон № 1401-VIII).
Законом №1401-VIII, серед іншого, статтю 130 Конституції України викладено в новій редакції, текст якої зазначено вище, і вперше закріплено спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій.
З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII, які дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди, є закон про судоустрій.
Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону № 1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі), є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України.
Пунктом 1 частини третьої та пунктом 1 частини четвертої статті 135 Закону № 1402-VIII визначено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, із застосуванням регіонального коефіцієнту 1,1, якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб.
Отже, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян урегульовано Законом № 966-XIV, відповідно до статті 1 якого прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку.
У змісті наведеної норми Закону № 966-XIV закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум. Судді до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо, не віднесені.
Водночас статтею 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2023 рік” установлено з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб – 2 684 гривні;
працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні;
працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами - 2102 гривні.
Варто зазначити, що зміни до Закону № 1402-VIII у частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період, про який йдеться у позовній заяві, а також до Закону № 966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися, тож законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 01 січня календарного року для цілей визначення суддівської винагороди, немає.
Законом України про державний бюджет на відповідний рік фактично змінено складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону № 1402-VIII.
Однак, означені Закони не повинні містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.
На такі аспекти законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у Рішеннях від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).
Згідно із позицією Верховного Суду у цій категорії спорів, Законом № 1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Оскільки указана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, суддівська винагорода не може обчислюватися із застосуванням величини, відмінної від тієї, що визначена Законом № 1402-VIII (постанови від 10 листопада 2021 року у справі № 400/2031/21, від 30 листопада 2021 року у справі № 360/503/21, від 02 червня 2023 року у справі № 400/4904/21, від 13 липня 2023 року у справі № 280/1233/22, від 24 липня 2023 року у справі № 280/9563/21, від 25 липня 2023 року у справі № 120/2006/22-а, від 26 липня 2023 року у справі № 240/2978/22, від 27 липня 2023 року у справі № 240/3795/22).
Судова колегія наголошує, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону № 1402-VIII й норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.
Таким чином, заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2021 та 01 січня 2022 року (2 270 грн та 2 481 грн) на іншу розрахункову величину, яка Законом № 1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн), на підставі абзацу 5 статті 7 Закону № 2710-IX, була неправомірною.
Колегія суддів враховує, що Верховний Суд у постановах від 10 листопада 2021 року у справі № 400/2031/21, від 30 листопада 2021 року у справі № 360/503/21 вже сформував правовий висновок у подібних правовідносинах щодо застосування положень статті 135 Закону № 1402-VIII та статті 7 Закону № 1082-IX при обчисленні суддівської винагороди, які у подальшому були підтримані Верховним Судом у постановах від 02 червня 2023 року у справі № 400/4904/21, від 13 липня 2023 року у справі № 280/1233/22, від 24 липня 2023 року у справі № 280/9563/21, від 25 липня 2023 року у справі № 120/2006/22-а, від 26 липня 2023 року у справі № 240/2978/22, від 27 липня 2023 року у справі № 240/3795/22, від 20 листопада 2023 року у справі № 120/709/22-а.
Практика Верховного Суду щодо застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах є сталою та послідовною, а висновки, наведені у вищевказаних справах, є релевантними до обставин цієї справи. 
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне наголосити на наступному.
          За правовою позицією, викладеною Верховним Судом в постанові від 15 серпня 2023 року у справі № 120/19262/21-а, зважаючи на положення статей 148, 149 Закону № 1402-VIII у системному взаємозв`язку з положеннями частин першої, другої, п`ятої статті 22, частини першої статті 23 БК України виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України.
          Розпорядники бюджетних коштів при затвердженні бюджетного кошторису на виплату суддівської винагороди, застосовували розрахункову величину 2102,00 грн та, відповідно, бюджетні асигнування, які проводились/проводяться на виплату суддівської винагороди здійснювались та здійснюються у відповідності до бюджетного законодавства України з розрахунку 2102,00 грн.
          Відтак, є очевидним, що ДСА України не забезпечено ТУ ДСА у Миколаївській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди позивачу у розмірі, встановленому законодавством, а тому відповідні позовні вимоги до ДСА України підлягають задоволенню.
          Враховуючи, що у цій справі ДСА України має статус відповідача, однак суд першої інстанції належним чином не вирішив позовних вимог заявлених до нього, колегія суддів вважає за необхідне, для ефективного захисту прав позивача у відповідності до ч.2 ст.9 КАС України, зобов`язати ДСА України, як головного розпорядника коштів, забезпечити ТУ ДСА України у Миколаївській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди.
          За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. “Руїз Торія проти Іспанії” (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня        1994 року, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.
          Суд першої інстанції на наведені обставини уваги не звернув, неповно з`ясував зміст позовної заяви та актуальну судову практику, у зв`язку із чим помилково не розглянув вимоги ОСОБА_1 до ДСА України, яка в даному випадку є головним розпорядником бюджетних коштів.
          Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до ТУ ДСА, без зобов`язання ДСА України виділити на це бюджетні кошти, фактично може призвести до неможливості виконання рішення у цій справі.
          Відповідно до п.3, п.4 ч.1 ст.317 КАС України рішення  суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_1  у повному обсязі.
Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328КАС України, судова колегія

                                                  П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області – задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 липня 2024 року – скасувати з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Визнати протиправними дії Державної судової адміністрації України (01601, м. Київ, вул.Липська,18/5,код ЄДРПОУ 26255795) щодо не   забезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області в повному обсязі в асигнуваннях на проведення видатків з виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 01 жовтня 2023 року по 31 грудня 2023 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01.01.2023 року в розмірі 2 684 грн.
Зобов`язати Державну судову адміністрацію України (01601, м. Київ, вул.Липська,18/5,код ЄДРПОУ 26255795) забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області в повному обсязі в асигнуваннях на проведення видатків з виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 01 жовтня 2023 року по 31 грудня 2023 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01.01.2023 року в розмірі 2 684 грн.
Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 за період з 01 жовтня 2023 року по 31 грудня 2023 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01.01.2023 року в розмірі 2 102 грн.
Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області провести нарахування та виплату ОСОБА_1 за період з 01 жовтня 2023 року по 31 грудня 2023 року на підставі статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII виходячи з базового розміру посадового окладу судді - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2023 року 2 684 грн, з врахуванням виплачених сум та утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий:                                                                                 Н.В.Вербицька

Суддя:                                                                                 О.В.Джабурія

          Суддя:                                                                                          К.В.Кравченко