УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 грудня 2024 року
м. Київ
 
справа № 438/1147/24
провадження № 61-16224ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Пархоменка П. І., розглянув касаційні скарги  ОСОБА_1 , подану адвокатом Слободян Наталією Анатоліївною,  ОСОБА_2 та Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м. Борислав» Бориславської міської ради,подану адвокатом Войтович Оксаною Михайлівною, на ухвалу Бориславського міського суду Львівської області від 18 жовтня 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року про виправлення описки в ухвалі,
ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Бориславського міського суду Львівської області від 18 жовтня 2024 року заяву ОСОБА_3 про виправлення описки задоволено. Виправлено описку, допущену в резолютивній частині ухвали Бориславського міського суду Львівської області від 04 липня 2024 року в цивільній справі № 438/1147/24 за заявою ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , законного представника ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - ОСОБА_3 до КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а саме: вважати доведеним і читати у першому та другому абзаці резолютивній частинах ухвали номер справ «438/1147/24» та номера провадження «2/438/338/2024», замість «438/1145/24» та номер провадження «2/438/337/2024»; вважати доведеним і читати абзац третій резолютивної частини ухвали в такій редакції: «Канцелярії Бориславського міського суду Львівської області цивільну справу № 438/1147/24 провадження 2/438/338/2024 за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , законного представника ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - ОСОБА_3 до КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава», треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору та беруть участь у справі на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, передати судді Бориславського міського суду Львівської області Слишу А. Т. для вирішення питання про об`єднання в одне провадження зі справою № 438/1145/24 провадження 2/438/337/2024 за позовом ОСОБА_3 , законного представника ОСОБА_6 - ОСОБА_3 до КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору та беруть участь у справі на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.».
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року апеляційні скарги КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава», а також третіх осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на ухвалу Бориславського міського суду Львівської області від 18 жовтня 2024 року повернуто скаржникам.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що відповідно до частини 1 статті 353 ЦПК України не передбачено можливість окремого оскарження ухвал суду про внесення або відмову у внесенні виправлень в ухвали, а не рішення суду. Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 03 червня 2020 року у справі № 530/791/17. Оскаржувана ухвала не може бути оскаржена в апеляційному порядку до ухвалення рішення суду по суті спору й окремо від цього рішення.Тобто, оскарження такої ухвали в апеляційному порядку можливе разом з рішенням суду, яким спір має бути вирішений по суті.
02 грудня 2024 року через засоби поштового зв`язку ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Бориславського міського суду Львівської області від 18 жовтня 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року, постановити нове рішення у справі. Також заявлене клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
04 грудня 2024 року через засоби поштового зв`язку ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій скаржникпросить скасувати ухвалу Львівського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року та передати справу до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження. Також заявлене клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
05 грудня 2024 року через засоби поштового зв`язку КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Бориславського міського суду Львівської області від 18 жовтня 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року, постановити нове рішення у справі. Також заявлене клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Касаційні скарги мотивовані тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про повернення апеляційної скарги, оскільки оскаржена ухвала суду першої інстанції підлягає оскарженню в апеляційному порядку. Підхід, застосований Верховним Судом у постанові від 03 червня 2020 року у справі № 530/791/17 та врахований апеляційним судом, не відповідає вимогам процесуального закону, справа містить виключну правову проблему, тому підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів. 
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута. Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства.
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Щодо оскарження ухвали Львівського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року про повернення апеляційних скарг
Відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.
Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України).
Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
Згідно з пунктом 3.1. рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 принцип правової визначеності передбачає, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці є допустимим за умови передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права має базуватися на критеріях, які дадуть змогу передбачити юридичні наслідки своєї поведінки.
У постанові від 29 травня 2019 року у справі № 219/10010/17 (провадження 
№14-190цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що згідно з пунктом «d» статті 5 Рекомендацій (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо введення в дію та поліпшення функціонування систем і процедур оскарження у цивільних і торговельних справах від 7 лютого 1995 року для забезпечення того, щоби суд апеляційної інстанції розглядав лише вагомі питання, державам слід відтермінувати реалізацію права на оскарження з низки проміжних питань до подання основної скарги у справі. Встановлення у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду стосовно суті спору, та реалізації права на апеляційне оскарження з питань, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі, до подання апеляційної скарги на рішення суду щодо суті спору є розумним обмеженням, що має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами, які можуть призводити до невиправданих зволікань під час такого розгляду. Тому означена мета є легітимною. Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не вказаних у частині першій статті 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. Звертаючись з апеляційною скаргою на ухвалу суду, що за законом не може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження, визначені у пункті 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року у справі № 752/1016/17 (провадження 
№ 61-19138сво18) зроблено висновок, що «право на апеляційне оскарження учасники справи можуть реалізувати у порядку, визначеному процесуальним законом, не зловживаючи їхніми процесуальними правами у спосіб подання апеляційної скарги на ухвалу, що не може бути оскаржена до ухвалення рішення по суті спору й окремо від такого рішення».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 1909/3089/2012 (провадження 
№ 61-11723сво20) вказано, що «тлумачення положень статті 353 ЦПК України має відбуватися із урахуванням можливості/неможливості поновити свої права особою, яка подає апеляційну скаргу, в інший спосіб, аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду. Згідно з частиною другою статті 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду. Зазначене положення слід розуміти так, що будь-яка ухвала суду підлягає перегляду в апеляційному порядку самостійно або разом з рішенням суду».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2024 року у справі № 757/47946/19-ц (провадження № 14-37цс23) вказано, що:
«об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з урахуванням висновків Конституційного Суду України при застосуванні норм процесуального права щодо права на апеляційне оскарження ухвал суду першої інстанції послідовно сформулювала підхід, за яким ухвали підлягають апеляційному оскарженню. В основу підходу покладена ідея неодмінності дотримання конституційного права особи на судовий захист.
Суть цього підходу полягає в такому: 
1) ухвали, вказівка про можливість оскарження яких прямо зазначена в частині першій статті 353 ЦПК України (статті 255 ГПК України), є самостійними об`єктами апеляційного оскарження; 
2) заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України, статті 255 ГПК України); 
3) ухвали суду, які залежно від їх змісту та стадії процесу не можуть бути оскаржені шляхом включення заперечень до рішення суду, можуть бути оскаржені окремо від рішення, якщо це зумовлено потребою судового захисту процесуальних прав та інтересів особи. 
Тож ухвала суду, яка не зазначена у переліку ухвал, викладеному в частині першій статті 353 ЦПК України (статті 255 ГПК України), може бути оскаржена окремо від рішення суду, якщо цього вимагає забезпечення права особи на судовий захист.
Велика Палата Верховного Суду з такими висновками погоджується та констатує, що з урахуванням основних засад судочинства й необхідності забезпечення права на апеляційний перегляд будь-яка ухвала суду першої інстанції підлягає апеляційному оскарженню або самостійно, або разом із рішенням суду по суті спору.
Перелік ухвал, на які апеляційна скарга може бути подана окремо від рішення суду, наведений у частині першій статті 353 ЦПК України (статті 255 ГПК України). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що законодавець цілеспрямовано обмежив коло процесуальних питань, результат вирішення яких - ухвали суду - підлягають самостійному апеляційному оскарженню, з огляду на пріоритетність вирішення тих чи інших процесуальних питань. Надання учасникам судового процесу права на апеляційне оскарження всіх ухвал суду першої інстанції окремо від рішення суду незалежно від їх процесуальної суті і значення стало б передумовою для зловживання учасниками справи процесуальними правами та безпідставного затягування розгляду справи, що не відповідало б основним завданням судочинства.
Водночас, на переконання Великої Палати Верховного Суду, наведений у частині першій статті 353 ЦПК України (статті 255 ГПК України) перелік судових рішень не є вичерпним: ухвала, зазначена в цій нормі процесуального права, безумовно може бути оскаржена в апеляційному порядку; за відсутності ухвали в зазначеному переліку встановленню та оцінці судом підлягає те, чи перешкоджає ця ухвала подальшому провадженню в справі та/або чи може вона бути оскаржена разом із рішенням суду (тобто чи є в особи, яка подає апеляційну скаргу, можливість поновити свої права в інший спосіб)».
Відповідно до частини першої статті 269 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки.
Ухвала суду першої інстанції щодо внесення або відмови у внесенні виправлень у рішення може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду (пункт 19 частини першої статті 353 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 3 червня 2020 року у справі № 530/791/17, висновок якого стосовно застосування припису пункту 19 частини першої статті 353 ЦПК України врахував апеляційний суд, зазначено, що «відповідно до частини третьої статті 258 ЦПК України розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду. ЦПК України не передбачена можливість оскарження окремо від рішення суду ухвали суду першої інстанції про відмову у внесенні виправлень в ухвалі, таке оскарження можливе лише в разі відмови у внесенні виправлень у рішення. Отже, є обґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції, що ухвала про виправлення описки в ухвалі не є рішенням суду, яким закінчується розгляд справи та не входить до переліку ухвал, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду».
У постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 343/625/20 вказано, що «у переліку ухвал, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду, є ухвала суду першої інстанції щодо внесення або відмови у внесенні виправлень у рішення. Водночас ухвала про внесення виправлень в ухвалу в цьому переліку відсутня. Частиною другою статті 353 ЦПК України передбачено, що заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду. За таких обставин суд апеляційної інстанції обґрунтовано з дотриманням вимог пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України повернув апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу суду першої інстанції, яка не підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду».
Схожий висновок зроблений і в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 лютого 2020 року в справі № 910/15167/19 при тлумаченні аналогічного положення частини 1 статті 255 ГПК України.
Отже, тлумачення пункту 19 частини першої статті 353 ЦПК України свідчить, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо внесення або відмови у внесенні виправлень у рішення. У частині першій статті 353 ЦПК України не передбачено можливості оскарження окремо від рішення ухвали про виправлення описки в ухвалі суду. 
Ухвала про виправлення описки в ухвалі суду не перешкоджає подальшому провадженню в справі та може бути оскаржена разом із рішенням суду. 
Практика застосування Верховним Судом відповідного положення процесуального закону є сталою.
Тому колегія суддів відхиляє доводи касаційних скарг щодо наявності виключної правової проблеми та необхідності передачі справи на розгляд на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
За таких обставин апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про повернення апеляційних скарг. 
Аналіз змісту касаційних скарг та оскарженого судового рішення свідчить, що правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм процесуальногоправа є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
Щодо оскарження ухвали Бориславського міського суду Львівської області від 18 жовтня 2024 року про виправлення описки
У пункті 2 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Тобто в касаційному порядку окремо від рішення суду можуть бути оскаржені лише певні ухвали суду першої інстанції з переліку, наведеного у частині першій статті 353 ЦПК України, та виключно за умови їх перегляду по суті в апеляційному порядку.
Тому ухвала суду першої інстанції щодо виправлення описки в ухвалі суду окремо від рішення суду та до перегляду такого рішення в апеляційному порядку оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 
Таким чином, у відкритті касаційного провадження в цій частині за касаційними скаргами ОСОБА_2 та КНП «Центральна міська лікарня м. Борислав» необхідно відмовити, оскільки касаційні скарги подані на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
У частині четвертій статті 394 ЦПК України передбачено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у задоволенні клопотань  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 та Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м. Борислав» Бориславської міської ради про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  та Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м. Борислав» Бориславської міської ради на ухвалу Бориславського міського суду Львівської області від 18 жовтня 2024 рокута ухвалу Львівського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року у справі № 438/1147/24.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                      Є. В. Краснощоков 
 
         І. О. Дундар 
 
         П. І. Пархоменко