ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 жовтня 2024 р. 	Справа № 480/3167/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Ральченка І.М. ,  Чалого І.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Сумської митниці на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07.08.2024, головуючий суддя І інстанції: А.І. Сидорук, повний текст складено 07.08.24  по справі № 480/3167/22
за позовом                    ОСОБА_1  
до                   Сумської митниці                           
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Сумської митниці, в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 30.12.2021 № 0001272419 та № 0001282419.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Сумської митниці від 30.12.2021 № 0001272419, а саме в частині збільшення ОСОБА_1 грошового зобов`язання зі сплати мита на суму 1100,46 грн і застосування штрафної (фінансової) санкції в розмірі 708,43 грн та від 30.12.2021 № 0001282419, а саме в частині збільшення ОСОБА_1 грошового зобов`язання зі сплати податку на додану вартість на суму 2421,03 грн і застосування штрафної (фінансової) санкції в розмірі 1558,54 грн.В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до Сумської митниці - відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з Сумської митниці (вул. Юрія Ветрова, 24, м. Суми, 40020, код ЄДРПОУ 44017631), за рахунок бюджетних асигнувань, 1984 (одну тисячу вісімдесят чотири) грн 80 (вісімдесят) коп. витрат по сплаті судового збору.
Сумська митниця , не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, подала апеляційну скаргу , вважає його незаконним та необґрунтованим у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права при його винесенні. Порушення норм процесуального права полягає у ненаданні судом першої інстанції належної правової оцінки доказам по справі, обставинам та матеріалам справи, що мають значення для правильного вирішення справи, та вказує на порушення під час ухвалення судом рішення норм процесуального права, а саме ст. ст. 90, ч.3 ст.242, ч.4 ст.246 КАСУ. Вважає , що позивач жодним чином не вжила достатніх заходів, щодо дотримання правил та норм, визначених у положеннях чинного законодавства, діяла не добросовісно при обізнаності платника податків із наявністю обов`язку щодо своєчасної сплати податкового зобов`язання. Невиконання або неналежне виконання встановлених законодавством правил є завжди наслідком дій (бездіяльності) особи, які кваліфікуються як умисні, оскільки як невиконання так і неналежне виконання є порушенням обов`язків закріплених за платником податків у ст. 16, 36 ПК України. Вина є характеризуючою обставиною дій (бездіяльності) особи, яка полягає у тому, що особа повинна та може дотримуватися встановлених ПК України правил та норм. Можна зробити висновок на підставі вищевикладеного, що митниця при проведенні документальної невиїзної перевірки визначенні суми податкового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій) та винесенні податкових повідомлень – рішень діяла на підставі, в межах та у спосіб, передбачений законодавством. Просить суд скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2024 року у справі №480/3167/22 в частині задоволення позовних вимог, постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.
Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу приписів ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Учасникам по даній справі було направлено судом апеляційної інстанції та отримано останніми копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копію апеляційної скарги, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа .
Колегія суддів, вислухавши суддю – доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції , доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи у їх сукупності вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції , що 31.10.2018 платежем SW24IA31O06256 Matyshynets Vasylui Vasylevych здійснив сплату коштів ''Atlantic Express Corp'' у розмірі 1450 дол. США за транспортування ТЗ FORD ECOSPORT, 2018 року виготовлення, VIN: MAJ3P1TE6JC175266 (а.с.34-36, 106, 107).
04.01.2019 уповноваженою особою від позивача, як декларанта - ОСОБА_2 , при митному оформленні товару - легковий автомобіль, що був у користуванні FORD ECOSPORT, 2018 року виготовлення, VIN: НОМЕР_2 , були надані митна декларація з необхідними документами, що не заперечується сторонами. В митній декларації № UA805180/2019/000276 від 04.01.2019 зазначено митну вартість товару у сумі 108671,14 грн - еквівалент 3950 дол. США по курсу 27,511682 грн / 1 дол. США, виходячи з фактурної вартості товару 3550 дол. США та витрат на транспортування товару у сумі 400 дол. США (а.с.105). 
11.02.2021 Сумською обласною прокуратурою та 29.03.2021 Головним управлінням Національної поліції України в Сумській області повідомлено Слобожанську митницю про можливі порушення вимог законодавства, а саме в частині митного оформлення вантажних відправлень автомобілів, що надходять морським шляхом (а.с.37-38, 99-100).
19.02.2021 та 23.04.2021 Слобожанською митницею Держмитслужби було направлено до Сумської обласної прокуратури запити з проханням надати письмовий дозвіл на розголошення відомостей отриманих в рамках здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні від 11.09.2020 за № 42019200000000189, в тому обсязі, які необхідні для проведення документальних перевірок дотримання громадянами законодавства України з питань митної справи (а.с.101-102).
03.06.2021 Сумською окружною прокуратурою було надано дозвіл на використання іншими митницями Держмитслужби матеріалів у повному обсязі, необхідному та достатньому для проведення перевірок (а.с.103).
01.12.2021 Сумською митницею було видано наказ № 217 про проведення щодо позивача у період з 09.12.2021 до 10.12.2021 документальної невиїзної перевірки з питань правильності визначення бази оподаткування та повноти нарахування митних платежів за митною декларацією № UA805180/2019/000276 від 04.01.2019 (а.с.108).
02.12.2021 позивачу направлено повідомлення про проведення невиїзної перевірки (а.с.109-110).
13.12.2021 щодо позивача було складено акт № 59/21/7.24-19/1955705167 про результати документальної невиїзної перевірки, у висновку якого зазначено про  заниження відповідачем податкових зобов`язань за митною декларацією № UA805180/2019/000276 по сплаті ввізного мита на суму 3989,19 грн та по сплаті ПДВ на суму 8776,23 грн (а.с.39-50). 13.12.2021 акт перевірки надіслано позивачу (а.с. 112).
Позивач листом від 20.12.2021 надав заперечення до акту перевірки. Вказані обставини сторонами не спростовуються.
Сумською митницею було прийнято висновок № 7/7.24-19 від 28.12.2021 на заперечення позивача, в якому зазначено про правомірність висновків, які містяться в акті (а.с.114-117).
30.12.2021 Сумською митницею було прийнято наступні податкові повідомлення-рішення: № 0001282419 про збільшення суми зобов`язання зі сплати ПДВ на 8776,23 грн та застосовано штраф у сумі 2194,06 грн (а.с. 51-53, 148); № 0001272419 про збільшення суми зобов`язання зі сплати мита на 3989,19 грн та застосовано штраф у сумі 997,30 грн (а.с. 54-56, 148). 
Вважаючи спірні ППР протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Частково задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції виходив з того , що відповідачем в акті перевірки зроблено помилкові висновки щодо коригування митної вартості товару, як бази оподаткування ввізним митом та ПДВ в розмірі 148563,08 грн - еквівалент 5400 дол. США, оскільки фактична митна вартість товару складає 5000 дол. США (еквівалент - 137558,41 грн), враховуючи 3550 дол. США сплачених за ТЗ (інвойс від 07.09.2018) та 1450 дол. США, сплачених за транспортування ТЗ до кордону України (платіжне доручення від 31.08.2018 (SW24IA31O06256), що призвело до невірного збільшення ОСОБА_1 грошового зобов`язання зі сплати мита на суму 1100,46 грн та зі сплати податку на додану вартість на суму 2421,03 грн. Також, суд першої інстанції дійшов висновку , що в даному випадку має місце неправильне визначення позивачем суми податкового зобов`язання без умислу, тому застосування до позивача штрафу у розмірі 25% суми заниження зобов`язання, а не 10% є протиправним.
Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову сторонами не оскаржується.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову, виходячи з наступного.
Відповідно до пунктів "а" і "b" ч. 2 ст. 7 Генеральної Угоди з тарифів і торгівлі (ГАТТ 1947): оцінка імпортованого товару для митних цілей повинна ґрунтуватися на дійсній вартості імпортованого товару, на який розраховується мито, або подібного товару і не повинна ґрунтуватися на вартості товару національного походження чи на довільній або фіктивній вартості. Під "дійсною вартістю" слід розуміти ціну, за яку, під час та в місці, визначеними законодавством імпортуючої країни, такий чи подібний товар продається або пропонується до продажу при звичайному ході торгівлі за умов повної конкуренції. У тому ступені, в якому на ціну такого чи подібного товару впливає кількість окремої транзакції, ціна, що розглядається, повинна єдиним способом пов`язуватися або з порівнюваними кількостями, або із кількостями, не менш сприятливими для імпортерів, ніж ті, в яких більший обсяг товарів продається у торгівлі між країнами експорту та імпорту.
Нормою ст. 39 МК України визначено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Відповідно до ч. 1 ст. 50 МК України відомості про митну вартість товарів використовуються для нарахування митних платежів та розрахунку податкового зобов`язання, визначеного за результатами документальної перевірки. 
Згідно з ст. 368 МК України для цілей оподаткування товарів, що переміщуються (пересилаються) громадянами через митний кордон України, застосовується фактурна вартість цих товарів, зазначена в касових або товарних чеках, ярликах, банківських виписках, електронних повідомленнях з інтернет-магазинів, інших документах, які містять відомості про вартість таких товарів. У разі переміщення (пересилання) товарів у міжнародних поштових відправленнях для цілей оподаткування додатково може застосовуватися фактурна вартість цих товарів, зазначена у товаросупровідних документах, складених відповідно до актів Всесвітнього поштового союзу. При визначенні фактурної вартості товарів, які переміщуються у несупроводжуваному багажі та вантажному відправленні, крім вартості самих товарів враховується вартість їх страхування та перевезення (фрахту) до моменту перетинання ними митного кордону України.
Митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм глави 9 МК України. 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 52 та ч. 21 ст. 58 МК України декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню. 
Документи, що подаються для підтвердження заявленої митної вартості товарів визначені ч. 2 ст. 53 МК України.
Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 54 МК України митний орган з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право проводити перевірки після їх випуску в порядку, визначеному статтями 345-354 МК України.
Приписом ч. 8 ст. 264 МК України передбачено, що з моменту прийняття митним органом митної декларації вона є документом, що засвідчує факти, які мають юридичне значення, а декларант або уповноважена ним особа несе відповідальність за подання недостовірних відомостей, наведених у цій декларації.
Нормою ч. 1 ст. 55 МК України передбачено, що рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію приймається митним органом у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо митним органом у випадках, передбачених ч. 6 ст. 54 МК України виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.
Відповідно до п.п. 54.3.6 п. 54.3 ст. 54 ПК України у разі, якщо результати митного оформлення, отримані після закінчення процедури митного оформлення та випуску товарів, свідчать про заниження або завищення податкових зобов`язань, визначених платником податків у митних деклараціях, митний орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань.
Відповідно до ст. 278 МК України датою виникнення податкових зобов`язань із сплати мита є дата подання митному органу митної декларації або дата нарахування такого податкового зобов`язання митним органом у випадках, визначених цим Кодексом та законами України.
Приписом п. 190.1 ст. 190 ПК України передбачено, що базою оподаткування податком на додану вартість для товарів, що ввозяться на митну територію України, є договірна (контрактна) вартість, але не нижче митної вартості цих товарів, визначеної відповідно до розділу ІІІ МК України, з урахуванням мита та акцизного податку, що підлягають сплаті і включаються до ціни товарів.
Отже, декларант (уповноважена особа) під час митного оформлення повинен надати достовірні відомості щодо митної вартості товару, яка включає в себе його дійсну фактурну вартість, фактичні витрати на транспортування, страхування, а у випадку заниження митної вартості товару і не виявлення цього під час митного оформлення, зазначене не може бути підставою для звільнення платника від сплати митних платежів, якщо такі порушення були виявлені у подальшому.
З матеріалів справи встановлено, що дійсна фактурна вартість транспортного засобу складає  3550 дол. США, про що при митному оформленні надавався інвойс від 07.09.2018. Митну вартість ТЗ позивачем було заявлено у сумі 108671,14 грн - еквівалент 3950 дол. США по курсу 27,511682 грн / 1 дол. США, виходячи з фактурної вартості товару 3550 дол. США та витрат на транспортування товару у сумі 400 дол. США. В той же час, фактичні витрати на транспортування ТЗ до кордону України складають 1450 дол. США, а не 400 дол. США.
В описовій частині акту перевірки зазначено, що уповноваженою особою під час митного оформлення надавався інвойс від 07.09.2018 на суму 3550 дол. США, митна вартість товару визначена на рівні 3950 дол. США. За результатами опрацювання інформації встановлено, що через АТ КБ ‘’Приватбанк’’ Matyshynets Vasylui Vasylevych здійснив сплату коштів у розмірі 1450 дол. США за транспортування ТЗ. Таким чином, перевіркою встановлено недекларування в повному обсязі вартості доставки ТЗ до кордону України (а.с.42-43). 
Далі по тексту акту перевірки зазначено, що органом митного контролю було прийнято рішення про коригування митної вартості товару, як бази оподаткування ввізним митом та ПДВ в розмірі 148563,08 грн, еквівалент 5400 дол. США, яка складається з фактурної вартості сплаченої за декларацією у розмірі 3950 дол. США (а.с. 48) та суми транспортних витрат у розмірі 1450 дол. США.
Так, в акті перевірки посадовими особами відповідача правильно зазначено про недекларування в повному обсязі вартості доставки ТЗ до кордону України (оскільки така вартість задекларована у розмірі 400 дол. США, а фактично  450 дол. США), однак двічі враховано витрати на транспортування ТЗ при прийнятті рішення про коригування митної вартості товару, оскільки митна вартість товару визначена відповідачем у сумі 5400 дол. США, виходячи з суми фактурної вартості товару 3550 дол. США та витрат на транспортування у розмірах 400 та 1450 дол. США.
Відповідно до ч. 14 ст. 354 МК України в акті перевірки зазначаються факти заниження і факти завищення податкових зобов`язань підприємства. Рішення щодо правильності визначення заявлених у митних деклараціях кодів товарів згідно з УКТ ЗЕД, їх митної вартості та країни походження, підстав для звільнення від оподаткування окремими документами не оформляються, а зазначаються в акті про результати перевірки.
Враховуючи наведене суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем в акті перевірки зроблено помилкові висновки щодо коригування митної вартості товару, як бази оподаткування ввізним митом та ПДВ в розмірі 148563,08 грн - еквівалент 5400 дол. США, оскільки фактична митна вартість товару складає 5000 дол. США (еквівалент - 137558,41 грн), враховуючи 3550 дол. США сплачених за ТЗ (інвойс від 07.09.2018) та 1450 дол. США, сплачених за транспортування ТЗ до кордону України (платіжне доручення від 31.08.2018 (SW24IA31O06256).
Тобто, позивачем занижено базу оподаткування митної вартості товару на суму 400 дол. США, із розрахунку (3550 + 1450) - (3550 + 400), що є порушенням митного законодавства.
Фактичною базою оподаткування митом та ПДВ є сума у розмірі 5000 дол. США., еквівалент - 137558,41 грн. , тому мито за товар складає 13755,84 грн (ст. 374 МК України).
На підставі норм ст. 191, 218 ПК України податок на додану вартість фактично складає 30418,80 грн, з розрахунку 20% (база оподаткування - 137558,41 грн + мито у розмірі 13755,84 + акцизний податок у фіксованому розмірі 779,73 грн).
В той же час, у декларації уповноваженою особою від позивача розраховано мито у сумі 10867,11 грн та ПДВ у розмірі 24063,60 грн, а саме з розрахунку 108671,14 + 10867,11 + 779,73.
Таким чином, позивачем занижено податкові зобов`язання зі сплати мита на суму 2888,73 грн (13755,84 - 10867,11) та зі сплати ПДВ на суму 6355,20 грн (30418,80 - 24063,60). Різниця між нарахованими контролюючим органом зобов`язаннями, оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями та зобов`язаннями, які мають бути сплачені позивачем, складають: зі сплати мита 1100,46 грн (3989,19 - 2888,73) та зі сплати ПДВ 2421,03 грн (8776,23 - 6355,20).
На підставі наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Сумською митницею неправомірно збільшено ОСОБА_1 грошове зобов`язання зі сплати мита на суму 1100,46 грн та зі сплати податку на додану вартість на суму 2421,03 грн.
З оскаржуваних податкових повідомлень-рішень та доводів апеляційної скарги вбачається , що застосовуючи до позивача штрафні санкції у вказаних розмірах відповідач послався на умисність такого діяння.
Згідно з положеннями пункту 123.1 статті 123 ПК України вчинення платником податків діянь, що зумовили визначення контролюючим органом суми податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених   підпунктами 54.3.1,   54.3.2   (крім випадків зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларованої до повернення з бюджету у зв`язку із використанням права на податкову знижку),   54.3.6   пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, - тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 10 відсотків суми визначеного податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, завищеної суми бюджетного відшкодування.
З огляду на зміст вищевказаної норми права, колегія суддів зазначає, що на платника податків покладено обов`язок здійснювати належне декларування та сплату своїх податкових зобов`язань, в тому числі й з ПДВ. При цьому, за вчинення платником податків діяння, що зумовило визначення контролюючим органом суми податкового зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, такий платник притягується до відповідальності у вигляді штрафу на умовах визначених податковим законодавством (штраф в розмірі 10 відсотків суми визначеного податкового зобов`язання).
Положеннями пунктів 123.2, 123.3 статті 123 ПК України передбачено:
- діяння, передбачені пунктом 123.1 цієї статті, вчинені умисно, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків від суми визначеного податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, завищеної суми бюджетного відшкодування.
- діяння, передбачені пунктом 123.2 цієї статті, вчинені повторно протягом 1095 календарних днів, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 50 відсотків суми визначеного податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, завищеної суми бюджетного відшкодування.
Тобто, з наведеного слідує, що накладення штрафу за пунктом 123.3 статті 123 ПК України можливе лише у випадку встановлення податковим органом умислу в діях платника щодо не сплати повторно протягом 1095 календарних днів узгодженої суми грошового зобов`язання.
Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві" від 16.01.2020 №466-IX (далі - Закон №466) визначено, у яких випадках діяння вважається таким, що вчинене умисно, а також зазначено, що необхідною умовою притягнення особи до фінансової відповідальності за вчинення податкового правопорушення, у випадках, визначених пунктами 119.3 статті 119, пунктами 123.2-123.5 статті 123, пунктами 124.2-124.3 статті 124, пунктами 125-1.2-125-1.4 ст. 125-1 ПК України, є встановлення контролюючими органами вини особи.
Податковим правопорушенням, за приписами пункту 109.1 статті 109 ПК України, є протиправне, винне (у випадках, прямо передбачених цим Кодексом) діяння (дія чи бездіяльність) платника податку (у т.ч. осіб, прирівняних до нього), контролюючих органів та/або їх посадових (службових) осіб, інших суб`єктів у випадках, прямо передбачених цим Кодексом.
Діяння вважаються вчиненими умисно, якщо існують доведені контролюючим органом обставини, які свідчать, що платник податків удавано, цілеспрямовано створив умови, які не можуть мати іншої мети, крім як невиконання або неналежне виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
Варто зазначити, що ПК України не містить визначення поняття «вина», однак умови, за яких особа вважається винною, наведені у пунктах 112.1 та 112.2 статті 112 ПК України, відповідно до яких особа може бути притягнута до фінансової відповідальності за вчинення податкового правопорушення за умови наявності в її діянні (дії або бездіяльності) вини, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Особа вважається винною у вчиненні правопорушення, якщо буде встановлено, що вона мала можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких цим Кодексом передбачена відповідальність, проте не вжила достатніх заходів щодо їх дотримання. Крім того, необхідно враховувати, що вжиті платником податків заходи щодо дотримання правил та норм податкового законодавства вважаються достатніми, якщо контролюючий орган не доведе, що вчиняючи певні дії або допускаючи бездіяльність, за які передбачена відповідальність, платник податків діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності.
Таким чином, умовами, які визначають вину особи, у розумінні статті 112 ПК України є:
- встановлення можливості дотримання особою правил та норм, за порушення яких Кодексом передбачена відповідальність, проте не вжиття цією особою достатніх заходів щодо їх дотримання;
- доведення контролюючим органом того, що вчиняючи певні дії або допускаючи бездіяльність, за які передбачена відповідальність, платник податків діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності.
Для притягнення до фінансової відповідальності платника податків згідно з цією нормою за загальним правилом достатнім є виявлення факту допущення платником податків порушення строку сплати узгодженої суми грошового зобов`язання. Водночас, обов`язковою умовою, з якою законодавець пов`язує настання відповідальності у вигляді штрафу за пунктами 123.2 та 123.3 статті 123 ПК України є доведення контролюючим органом вини платника податків у формі умислу, а саме, - що платник податків мав можливість вжити заходи щодо дотримання правил та норм ПК України, але умисно не вчиняв певні дії щодо сплати узгодженої суми грошового зобов`язання.
Невиконання або неналежне виконання встановлених законодавством правил завжди є наслідком дій (бездіяльності) особи, які кваліфікуються як умисні, оскільки як невиконання так і неналежне виконання є порушенням обов`язків, закріплених за платником податків у ст. 16 ПК України. Вина є характеризуючою обставиною дій (бездіяльності) особи, яка полягає у тому, що особа повинна та може дотримуватися встановлених Кодексом правил та норм. Вина в податкових правопорушеннях завжди нерозривно пов`язана з встановленням умислу.
У противагу цьому слід зазначити, що умисел у діях платника податків відсутній, якщо результат його поведінки не залежить від змісту і порядку дій. Тобто у разі, коли платник, діючи своєчасно, добросовісно й з належною обачністю не зміг би уникнути негативних наслідків податкового характеру. Відтак, особа вважається такою, що умисно допустила порушення податкової дисципліни, якщо буде встановлено, що вона мала можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких ПК України передбачена відповідальність, проте не вжила достатніх заходів щодо їх дотримання.
Саме можливість особою дотримуватися правил та норм, за порушення яких Кодексом передбачена відповідальність, однак не вжиття нею достатніх заходів щодо їх дотримання, через вчинення дій, які можуть бути кваліфіковані як нерозумні, недобросовісні та без належної обачності, за умови доведення цього контролюючим органом, є свідченням вини особи у вчиненні податкового правопорушення.
Обов`язок доведення вини покладено на контролюючий орган, без виконання якого особу неможливо притягнути до фінансової відповідальності за податкове правопорушення, для кваліфікації якого умовою є наявність вини.
Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 16.11.2023 у справі № 160/24147/21.
У постанові Верховного суду від 8 грудня 2022 року у справі № 520/9294/21 розтлумачено положення чинного податкового законодавства, які визначають вину як об`єктивну сторону податкових правопорушень. Тому для встановлення її наявності контролюючому органу необхідно довести не наявність відповідного ставлення платника податків до своїх протиправних дій / бездіяльності (усвідомлення своїх дій, розуміння наслідків тощо), що платник податків, вчиняючи дії або допускаючи бездіяльність, за які встановлена відповідальність, діяв «нерозумно, недобросовісно та без належної обачності».
Таким чином, обов`язок доведення вини Кодексом покладено на контролюючий орган, без виконання якого, особу не можливо буде притягнути до фінансової відповідальності за податкове правопорушення, для кваліфікації якого, умовою є наявність вини. 
Згідно з пунктом 109.3 статті 109 ПК України необхідною умовою притягнення особи до фінансової відповідальності за вчинення податкового правопорушення є встановлення контролюючими органами вини особи, лише у випадках визначених пунктом 119.3 статті 119, пунктами 123.2 - 123.5 статті 123, пунктами 124.2, 124.3 статті 124, пунктами 125-1.2 - 125-1.4 статті 125-1 ПК України.
В інших випадках, визначених Кодексом, за які передбачена фінансова відповідальність, обов`язок встановлення вини особи на контролюючі органи не покладений. Підставою для притягнення особи до фінансової відповідальності є виключно не дотримання нею вимог Кодексу, за які така відповідальність встановлена.
Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що юридичним фактом, з яким законодавець пов`язує відповідальність у вигляді штрафу за пунктами 123.2-123.3 статті 123 ПК України, є обов`язок доведення контролюючим органом вини платника податків, а саме, що платник податків мав можливість вжити заходи щодо дотримання правил та норм ПК України, але умисно не вчиняв певні дії щодо декларування та сплати податкового зобов`язання..
Матеріалами справи підтверджується факт того, що уповноваженою особою від позивача 04.01.2019 неправильно зазначено суму митної вартості товару в декларації, виходячи з фактурної вартості 3550 дол. США та витрат на транспортування - 400 дол. США та факт того, що дійсна вартість витрат на транспортування складала 1450 дол. США. за SW - платежем, здійсненим ОСОБА_3 .
Доказів того, що позивач умисно не надала митному органу інформації щодо дійсної митної вартості товару матеріали справи не містять.
Отже, суд дійшов висновку, що в даному випадку має місце неправильне визначення позивачем суми податкового зобов`язання без умислу.
Відсутність в акті перевірки інформації, яка характеризує таку ознаку виявленого діяння як умисність, вказує на необґрунтованість прийняття в подальшому податкового повідомлення-рішення на підставі пунктів 123.2 статті 123 ПК України.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що штрафні санкції мали бути застосовані в розмірі 10% суми визначеного податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, завищеної суми бюджетного відшкодування згідно з п. 123.1. ст. 123 ПК України.
Отже, відповідач повинен був застосувати до позивача штрафні санкції зі сплати мита у сумі 288,87 грн та зі сплати ПДВ - 635,52 грн.
Враховуючи вказане, колегія суддів приходить до висновку про протиправність податкових повідомлень-рішень в частині застосування норми п. 123.2 ст. 123 ПК України, що, в свою чергу, спричинило протиправне визначення відсоткового значення нарахованого штрафу 25 %, замість належного застосування п. 123.1 ст. 123 ПК України, яким передбачено 10 % штрафу від суми визначеного податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи .
Різниця між штрафними санкціями, нарахованими контролюючим органом оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями та штрафними санкціями, які мають бути застосовані до позивача, складають: зі сплати мита 708,43 грн (997,30 - 288,87) та зі сплати ПДВ 1558,54 грн (2194,06 - 635,52).
Згідно правової позиції Верховного Суду, висловленої у постановах від 26.02.2021 у справі № 802/1283/16-а та від 11.11.2019 по справі № 803/1672/16, у випадку встановлення правомірності нарахування частини суми грошового зобов`язання оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням за основним платежем та можливості обрахунку розміру такої суми, суд, в силу наданих процесуальним законом повноважень, не позбавлений можливості скасувати податкове повідомлення-рішення у відповідній частині.
Враховуючи вищенаведене , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Сумської митниці від 30.12.2021 № 0001272419 в частині збільшення зобов`язання зі сплати мита на суму 1100,46 грн і застосування штрафу на суму 708,43 грн, та від 30.12.2021 № 0001282419 в частині збільшення зобов`язання зі сплати ПДВ на суму 2421,03 грн та застосування штрафу на суму 1558,54 грн. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, позаяк не містять аргументованих доводів на спростування правомірності висновку суду першої інстанції у взаємозв`язку з обставинами справи, та не свідчать про порушення судом першої інстанції при розгляді справи норм матеріального або процесуального права.
Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява №65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), Проніна проти України (заява №63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява №4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Ураховуючи положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для розподілу судових витрат. 
Керуючись ст. ст.  242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328  Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу    залишити без задоволення.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 07.08.2024 по справі № 480/3167/22  залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	І.М. Ральченко    І.С. Чалий