КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№ справи: 369/4785/23
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/15233/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Янченко А.В. 
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
19 листопада 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
                   головуючого  - Немировської О.В. 
                   суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.
                   секретар -  Черняк Д.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу, 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 червня 2024 року, 
 
встановив:
у квітні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу за попереднім договором у розмірі 280 686,00 гривень, три відсотки річних в розмірі 11 227,44 гривень, інфляційні втрати в розмірі 78 872,77 гривні, а також судові витрати.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 червня 2024 року позов було задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача 280 686,00 гривень основного боргу, три відсотки річних в розмірі 20 729,35 гривень, інфляційні втрати в розмірі 100 263,83 гривні, а також 4 344,66 гривні судового збору.
Не погоджуючись з рішенням, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача - ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 14 квітня 2021 року між ним та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого сторони домовились, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зобов`язуються у майбутньому, в строк до 30 грудня 2021 року, укласти договір купівлі-продажу квартири (основний договір) на умовах, визначених цим договором. Умовами договору сторони погодили, що ОСОБА_2 зобов`язаний збудувати багатоквартирний будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Об`єктом договору купівлі-продажу сторони погодили квартиру АДРЕСА_2 за вказаною адресою з ціною продажу у розмірі 280 686 гривень.
Позивач зазначав, що станом на момент звернення до суду з позовом умови попереднього договору не виконані, основний договір не укладено, оскільки багатоквартирний будинок не збудовано. З урахуванням викладеного просив стягнути з відповідача на його користь фактично сплачені за попереднім договором кошти з урахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 червня 2024 року позов було задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача 280 686,00 гривень основного боргу, три відсотки річних в розмірі 20 729,35 гривень, інфляційні втрати в розмірі 100 263,83 гривні, а також 4 344,66 гривні судового збору.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що попередній договір купівлі-продажу є нікчемним, оскільки сторонами не було дотримано вимог закону про його нотаріальне посвідчення, у зв`язку з чим грошові кошти, сплачені позивачем підлягають поверненню. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.
У своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що під час укладення попереднього договору купівлі-продажу було допущено технічну помилку та вказано, що його укладено відповідачем ОСОБА_2 , тоді як він діяв в якості представника ОСОБА_3 , а тому не є належним відповідачем у справі. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 14 квітня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в простій письмовій формі було укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири. 
Відповідно до п. 2 вказаного попереднього договору ОСОБА_2 зобов`язався збудувати багатоквартирний будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Об`єктом договору купівлі-продажу сторони погодили квартиру АДРЕСА_2 за вказаною адресою.
Згідно з п.3,4 попереднього договору сторони погодили ціну продажу квартири у розмірі 280 686 гривень і ОСОБА_1 на підтвердження намірів за цим договором було сплачено 239 445 гривень. Також відповідно до розписки від 01 липня 2021 року ОСОБА_1 було передано ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 1 464 дол. США.
В ч. 1 статті 203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави i суспільства, його мораль ним засадам.
Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину е недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостого статті  203  цього  Кодексу.  Якщо  недійсність  правочину  прямо  не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частиною 1 ст. 635 ЦК України зазначено, що попереднім с договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.
Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
Відповідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі i підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Згідно ч.1 ст. 220 Цивільного   кодексу   України,   у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір е нікчемним.
В даному випадку суд першої інстанції вірно дійшов висновку про те, що попередній договір купівлі-продажу квартири не посвідчений нотаріально, а отже є нікчемним в силу закону. Правовідносини між сторонами у справі виникли внаслідок вчинення нікчемного правочину, а тому регулюються статтею 216 ЦК України.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 ЦК України).
Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.
Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.
Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.
Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.
Правило статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину.
Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 13 квітня 2023 року у cправі № Б29/334-09, від 16 квітня 2024 року у cправі № 910/15194/20.
Доводи відповідача про те, що у тексті договору було допущено технічну помилку є неспроможними та не спростовують висновків суду.
Так, у тексті попереднього договору зазначено «Ми, що нижче підписались: ОСОБА_2 , що проживає в АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, - НОМЕР_1 , що надалі іменується - ПРОДАВЕЦЬ, що діє згідно довіреності від 19 лютого 2021 року за реєстром №109 з однієї сторони, та ОСОБА_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, що проживає АДРЕСА_4 , що надалі іменується - ПОКУПЕЦЬ з другої сторони, а надалі за текстом цього договору іменуються - Сторони, попередньо ознайомлені нотаріусом з вимогами чинного законодавства щодо змісту та правових наслідків правочину, що укладається».
При цьому відповідач стверджує, що у тексті договору було допущено технічну помилку та зазначено дані щодо нього «що діє згідно довіреності від 19 лютого 2021 року за реєстром №109» замість вірного «що діє згідно довіреності від 17 лютого 2021 року за реєстраційним №154». 
До матеріалів справи відповідачем було надано копію довіреності від 17 лютого 2021 року, посвідченої  приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Квінікадзе О.Б. та зареєстрованої в реєстрі за №154, виданої ОСОБА_3 ОСОБА_2 на його представництво з усіх питань, пов`язаних з відчуженням належного йому майна , розташованого в селі Софіїівська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області (а.с.89).
В даному випадку відсутні підстави вважати, що ОСОБА_2 діяв в якості представника ОСОБА_3 і позивач ОСОБА_1 , як сторона договору, був про це обізнаний. Сам по собі факт існування довіреності за іншим реєстраційним номером та від іншої дати, ніж вказано у попередньому договорі, не свідчить про те, що попередній договір, який є предметом розгляду у даній справі, було укладено саме в інтересах ОСОБА_3 .
Відповідач не вказував у зв`язку з чим він був позбавлений можливості протягом тривалого проміжку часу з моменту укладення попереднього договору ініціювати внесення змін до нього в частині допущеної технічної помилки, про яку він стверджує. 
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що предметом попереднього договору купівлі-продажу є квартира у багатоквартирному будинку, який продавець зобов`язувався побудувати, що дає підстави вважати, що проєкт такого договору готувався саме відповідачем, як продавцем. 
Також колегія суддів звертає увагу на суперечливі доводи апеляційної скарги відповідача про те, що договір було укладено ним в якості представника ОСОБА_6 , тоді як у суді першої інстанції ОСОБА_2 вказував, що діє в інтересах ОСОБА_3 , невірно при цьому вказуючи його прізвище « ОСОБА_7 ».
Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що попередній договір виконаний шляхом монтажу з використанням комп`ютерної техніки та аркушу паперу, який вже містив підпис ОСОБА_2 . Відповідач не вказував про те, яким чином позивач міг скористатись аркушем паперу з його підписом, клопотання про призначення експертизи до апеляційного суду не заявляв. Крім того, такі доводи відповідача суперечать його власним доводам про те, що договір ним укладався, однак не у власних інтересах.
Заперечень щодо розміру нарахованих позивачем інфляційних втрат та трьох відсотків річних апеляційна скарга відповідача не містить.
У ч. 4  статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»  (заява № 63566/00, § 23).
Згідно з чч. 1, 2 та 5  статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної  інстанції  залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи викладене, судом першої інстанції було правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду слід залишити без змін.  
    Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
 
постановив:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 червня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови виготовлено 27 листопада 2024 року. 
 
Головуючий                                                
 
Судді