ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
28 листопада 2024 року           справа №200/2036/24 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Сіваченко І.В., Казначаєва Е.Г., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року у справі № 200/2036/24 (головуючий І інстанції Ушенко С.В.) за позовом   ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

                                                              У С Т А Н О В И В:       

В квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність щодо виплати щомісячних страхових виплат з 01.10.2022; зобов`язати поновити нарахування і виплату щомісячних страхових виплат з 01.10.2022 та виплатити заборгованість з 01.10.2022.
В обґрунтування позову посилається на те, що перебуває на обліку у відповідача як отримувач страхових виплат, однак відповідач всупереч вимог Закону України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування” припинив з 01.10.2022 виплату щомісячних страхових виплат без будь-яких пояснень. Вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.  
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року у справі № 200/2036/24 позов задоволено, внаслідок чого визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо виплати ОСОБА_1 щомісячних страхових виплат з 01.10.2022. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області поновити ОСОБА_1 нарахування і виплату щомісячних страхових виплат з 01.10.2022 та виплатити заборгованість з 01.10.2022.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.      
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено практично ті самі доводи якими обгрунтовано відзив на позовну заяву. 
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.    
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.    
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , про що свідчить наявна в матеріалах справи копія паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 .
Відповідач в даних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень у відповідності до приписів п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України. 
Згідно довідки МСЕК від 26.06.2008 серії ДОН-04 № 051488 позивачу встановлено 40% втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності безстроково.
Відповідно до довідки від 22 жовтня 2018 року №0000129733 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи позивач як внутрішньо переміщена особа зареєстрований у місті Покровськ Донецької області. 
Позивач перебуває на обліку у Покровському міському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області та отримував щомісячні страхові виплати.
З 01 жовтня 2022 року щомісячні страхові виплати позивачу припинено. 
Представник позивача 27.12.2023 звернувся з адвокатським запитом до відповідача, в якому просив надати інформацію щодо заборгованості зі щомісячних страхових виплат.  
На адвокатський запит представника позивача відповідач повідомив, що на підставі ч. 1 п. 6 ст. 46, ч. 2 ст. 16 Закону України від 23.09.1999 “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (в редакції, чинній станом на 02.04.2022) Покровським міським відділенням управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області призупинено ОСОБА_1 нарахування щомісячних страхових виплат з 01.10.2022 відповідно до п. 1.12 розділу 1 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №11 від 19.07.2018 “Про затвердження Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат”, згідно рекомендацій Міністерства фінансів України щодо проведення щомісячної верифікації страхових виплат.
Доказів нарахування та виплати позивачу щомісячної страхової виплати за період з 01 жовтня 2022 року суду не надано.
Фактично позивачу відмовлено у виплаті страхових виплат за минулий період.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Слід зазначити, що 01.01.2023 набув чинності Закон України від 3 вересня 1999 року №1105-XIV “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (надалі  - Закон №1105-XIV), викладений в новій редакції.
Відповідно до ст. 4 Закону № 1105-XIV уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку на виробництві є Пенсійний фонд України.
У свою чергу Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду реорганізовано шляхом їх приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року.
Отже, наразі належним відповідачем у справі є Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області. 
Спірним питанням даної справи є правомірність припинення страхових виплат позивачу та відмови у їх виплаті за період з  01.10.2022.
Статтею 3 Конституції України гарантовано, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Положеннями статті 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбаченим законом.
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначені Законом України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування” від 23.09.1999 №1105-XIV (далі - Закон №1105-XIV). 
Положеннями статті 3 Закону №1105-XIV визначено принципи, на яких здійснюється соціальне страхування, зокрема, законодавчого визначення умов і порядку здійснення соціального страхування; державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав.
Відповідно до частини першої статті 36 Закону №1105-XIV страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.
Частиною першою статті 47 Закону №1105-XIV визначено, що страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду:
1) потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання;
2) особам, які мають право на виплати у зв`язку зі смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати.
Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком, а фінансування додаткових витрат згідно з цим Законом - протягом строку, на який визначено потребу в них (частина п`ята статті 47 Закону №1105-XIV).
Виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням. Якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України   “Про оплату праці”   (частина четверта, сьома статті 47 Закону №1105-XIV).
Відповідно до частини першої статті 46 Закону №1105-XIV страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються:
1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого;
3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку;
4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми;
5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню;
6) в інших випадках, передбачених законодавством.
Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 47 Закону №1105-XIV страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком, а фінансування додаткових витрат згідно з цим Законом - протягом строку, на який визначено потребу в них; страхові виплати провадяться протягом строку, встановленого МСЕК або ЛКК. Строк проведення страхових виплат продовжується з дня їх припинення і до часу, встановленого при наступному огляді МСЕК або ЛКК, незалежно від часу звернення потерпілого або заінтересованих осіб до Фонду. При цьому сума страхових виплат за минулий час виплачується за умови підтвердження МСЕК втрати працездатності та причинного зв`язку між настанням непрацездатності та ушкодженням здоров`я.
Суд зазначає, що позивачу встановлена втрата працездатності безстроково, що підтверджується довідкою МСЕК від 26.06.2008 серії ДОН-04 № 051488 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги, тому в даному випадку відсутні підстави для невиплати раніше призначених щомісячних страхових виплат. Вказане не заперечується відповідачем.
На підставі зазначеного, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ненарахування та невиплата належних позивачу страхових виплат з 01 жовтня 2022 року є протиправною, оскільки не відповідає зазначеним критеріям правомірності.
Крім того, відповідач, не здійснивши страхові виплати за відсутності передбачених законами України підстав, порушив право позивача на їх отримання. При цьому, зазначене право є об`єктом захисту за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення.
Статтею 14 Конвенції визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.
Відповідно до положень Конституції України в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності   держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті   1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (ч. 2 ст. 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. В порядку статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що виключає додаткові обмеження для внутрішньо переміщеної особи.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України   “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини”).
Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 26.06.2014 у справі   “Суханов та Ільченко проти України” (заяви №68385/10 та 71378/10, пункт 52 рішення), а також в рішенні від 19.06.2012 у справі   “Хонякіна проти Грузії”   (Khoniakinav.Georgia, заява №17767/08, пункт 72 рішення) зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.
Оскільки наявними матеріалами справи підтверджено ненарахування та невиплату позивачу заборгованості зі страхових виплат з 01 жовтня 2022 року, є підстави вважати, що бездіяльність відповідача є протиправною, адже суб`єкт владних повноважень діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, без дотримання правил статті 2 КАС України.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З огляду на те, що суд дійшов висновку, що саме бездіяльність суб`єкта владних повноважень щодо ненарахування і невиплати позивачеві страхових виплат за спірний минулий період була протиправною, порушені права позивача підлягають відновленню шляхом зобов`язання відповідача поновити нарахування та виплату щомісячних страхових виплат з 01.10.2022   та виплатити заборгованість з 01.10.2022.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову.  
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року у справі № 200/2036/24 - залишити без задоволення.                                   
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року у справі № 200/2036/24 - залишити без змін.                                       
Повне судове рішення складено 28 листопада 2024  року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                 А.А. Блохін

Судді                                                                                                     Е.Г. Казначеєв

                                                                                                               І.В. Сіваченко