КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/3722/2024                                            
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
            28 серпня 2024 року                                                                          м. Київ
                                                                                                                        Справа № 369/3346/22
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого   судді-доповідача                             Ящук Т.І., 
суддів                                                                        Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,  
за участю секретаря  судового засідання              Дубінкіної М.І.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз», яка подана представником Сєрих Володимиром Вікторовичем, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 вересня 2023 року,  ухвалене у складі судді Фінагеєвої І.О.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,
 
встановив:
 
У квітні 2022 року  позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом довідповідача Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз»про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 09.11.2021 року на підставі наказу АТ «ОГС «Київоблгаз» він прийнятий на роботу на посаду головного фахівця з економічної безпеки відділу економічної безпеки з посадовим окладом 32 750 грн.  
 Після введення в Україні воєнного стану, 31.03.2022 року відповідач видав наказ № 839 о/с про припинення простою та виведення на роботу працівників, однак позивач не був ознайомлений із зазначеним наказом. 
07.04.2022 року АТ «ОГС «Київоблгаз» направило йому наказ від 31.03.2022 року № 839 о/с про виведення на роботу з простою. Згідно зі змістом цього наказу виведення працівників відбулося з 01.04.2022 року. Одночасно з цим 07.04.2022 року йому направлений лист-повідомлення про звільнення із займаної посади за прогули без поважних причин та наказ від 07.04.2022 року про припинення трудового договору. Вказані документи були направлені йому за допомогою мобільного додатку «WhatsApp».
Позивач зазначив, що такі дії роботодавця суперечать вимогам чинного законодавства, оскільки відповідач звільнив його, не повідомивши про припинення простою на підприємстві. 
Він проживав у м. Ірпінь та після початку збройної агресії РФ разом з родиною покинув небезпечний регіон і виїхав у безпечне місце, про що повідомив керівництво. Зв`язок з безпосереднім керівником підтримував за допомогою мобільного додатку «WhatsApp» та телефонного зв`язку. Починаючи з 04.03.2022 року він зарахований до лав добровольчого формування Тетіївської МТГ. Довідку Виконавчого комітету Тетіївської міської ради від 13.03.2022 року № 02 на підтвердження цих обставин направляв на адресу відділу кадрів АТ «ОГС «Київоблгаз» та начальнику відділу економічної безпеки.
17.03.2022 року він під тиском начальника відділу економічної безпеки направив відповідачу заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати з 18.03.2022 року до 31.03.2022 року.
В подальшому він повідомив відповідальних службових осіб про добровільне підписання контракту добровольця територіальної оборони та долучення до оборони територій та захисту населення на визначеній місцевості. 
Позивач зазначив, що відповідач був зобов`язаний з`ясувати причину невиходу працівника на роботу, а враховуючи ситуацію із запровадженням воєнного стану, не міг звільнити працівників на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідач був зобов`язаний не лише встановити факт відсутності працівника на робочому місці, а також встановити поважність причин відсутності, відібрати пояснення у порушника трудової дисципліни. Він проходив службу в рядах територіальної оборони з 21.03.2022 року, що підтверджує відповідним наказом, в зв`язку з чим на час виконання ним громадського обов`язку відповідач повинен був зберігати робоче місце за ним. 
Також в силу приписів ч. 1 ст. 235 КЗпП України за ним зберігається середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку 1488,60 грн за день роботи. 
Крім того, незаконне звільнення позивача, втрата постійного заробітку спричинили йому моральні страждання, які він оцінює у розмірі 32 750 грн, що фактично відповідає місячному рівню заробітної плати. 
Із урахуванням заяв про збільшення позовних вимог позивач просив суд:
-       поновити його на посаді головного фахівця з економічної безпеки в АТ «ОГС «Київоблгаз»;
-       стягнути з АТ «ОГС «Київоблгаз» на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 315 264,80 грн та інфляційні збитки у розмірі 61 445,10 грн  та відшкодування моральної шкоди в сумі 32 750 грн. 
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 вересня 2023 року  позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного фахівця з економічної безпеки відділу економічної безпеки АТ «ОГС «Київоблгаз», звільненого наказом АТ «ОГС «Київоблгаз» від 07.04.2022 року № 948-о/с про припинення трудового договору з ОСОБА_1 
Стягнуто з АТ «ОГС «Київоблгаз» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 342 641,76 грн та 1000 грн на відшкодування моральної шкоди.  У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Не погоджуючись з рішенням суду, представник АТ «ОГС «Київоблгаз» звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Вказує, що відповідно до п. 3 Положення про добровольчі формування територіальних громад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 № 1449, єдиною уповноваженою особою, яка може засвідчити виконання позивачем, як добровольцем територіальної оборони, функцій територіальної оборони, є відповідний командир добровольчого формування.
Наданий позивачем контракт добровольця територіальної оборони, а також довідки виконавчого комітету Тетіївської міської ради від 13.03.2022 року № 02 та від 12.04.2022 року не є доказом виконання ним функцій територіальної оборони.
У матеріалах справи відсутні будь-які докази, а саме документи від командира добровольчого формування про те, що позивач був задіяний у виконанні функцій територіальної оборони 4, 5, 6, та 7 квітня 2022 року. Відповідно до цього мав  перебувати на робочому місці.
У своєму рішенні суд  першої інстанції не надав оцінки довідкам виконавчого комітету Тетіївської міської ради від 13.03.2022 року № 02 та від 12.04.2022 року, які не можуть бути належними доказами виконання позивачем функцій територіальної оборони 4, 5, 6, та 7 квітня 2022 року в розумінні вимог постанови Кабінету Міністрів України від 29.12.2022 року № 1449 та відсутності позивача на роботі з поважних причин, чим порушив вимоги п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін. 
Вказує, що документи, а саме наказ від 31.03.2022 року № 839 о/с про виведення на роботу з простою з 01.04.2022 року був направлений позивачу 07.04.2022 року за допомогою месенджера WhatsApp. Скріншоти з підтвердженням отримання документів саме 07.04.2022 року з месенджеру містяться в матеріалах справи. Твердження відповідача про повідомлення в телефонній розмові про припинення простою не відповідають фактичним обставинам справи. Таким чином, позивача не було повідомлено про припинення простою та нове робоче місце. Натомість позивачем повідомлено роботодавця про здійснення функцій організації правопорядку у складі підрозділу територіальної оборони, докази повідомлення також містяться в матеріалах справи.
Твердження відповідача про те, що довідки Виконавчого комітету Тетіївської міської ради від 13.03.2022 року № 02 та від 12.04.2022 року № 02-33/597 видані не уповноваженою особою, є безпідставним та не відповідають чинним нормам законодавства, оскільки Виконавчий комітет Тетіївської міської ради є органом, який володів інформацією про кількість складу та місця розташування добровольчого формування територіальної оборони Тетіївської громади, а також здійснював фінансування даного формування. 
Судом першої інстанції не враховано лікарняний лист позивача, тому за лютий 2022 року замість 8 робочих днів враховано 20 днів, що призвело до зменшення розміру розрахованого середнього заробітку. 
 
В судовому засіданні  представник відповідача Сєрих В.В.   підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення  представників сторін,  з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у період з 21.03.2022 року до 07.04.2022 року (до дня звільнення) позивач перебував у складі добровольчого формування територіальної оборони, а тому на нього поширювалися гарантії щодо збереження місця роботи і середнього заробітку. Такі обставини свідчать про незаконність звільнення позивача на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із наявністю поважних причин відсутності останнього на робочому місці у вказаний відповідачем період.
У зв`язку з незаконним звільненням позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розмір якого становить 342 641,76 грн.
Суд дійшов висновку про доведення факту заподіяння моральної шкоди та вважав за можливе визначити розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню з відповідача, у розмірі 1000 грн.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в том числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.
Законодавство не містить вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин. Безумовно, це мають бути об`єктивні обставини, які перешкоджали працівнику з`явитися на роботу і не могли бути ним усунуті.
У частині першій статті 147 КЗпП України зазначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.
Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (стаття 149 КЗпП України).
Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті  1 Закону України «Про основи національного спротиву», доброволець Сил територіальної оборони Збройних Сил України - громадянин України або іноземець чи особа без громадянства, який перебуває в Україні на законних підставах впродовж останніх п`яти років та на добровільній основі зарахований до проходження служби у складі добровольчого формування Сил територіальної оборони Збройних Сил України.
Добровольче формування територіальної громади - воєнізований підрозділ, сформований на добровільній основі з громадян України, які проживають у межах території відповідної територіальної громади, який призначений для участі у підготовці та виконанні завдань територіальної оборони в межах території відповідної територіальної громади (пункт 2 частини першої статті 1 Закону України «Про основи національного спротиву» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про основи національного супротиву» на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Згідно з частиною першою статті 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Документами, що підтверджують участь в територіальній обороні, є контракт добровольця територіальної оборони, типова форма якого затверджена наказом Міністерства оборони України від 07 березня 2022 року № 84.
Такий правовий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах сформульований Верховним Судом у постанові від 25 липня 2023 року у справі № 683/1255/22.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 09.11.2021 року на підставі наказу АТ «ОГС «Київоблгаз» ОСОБА_1 був  прийнятий на роботу на посаду головного фахівця з економічної безпеки відділу економічної безпеки з посадовим окладом 32 750 грн.  
Наказом АТ «ОГС «Київоблгаз» від 24.02.2022 року № 667 о/с установлено дистанційну роботу працівникам АТ «ОГС «Київоблгаз», дозволено виконувати роботу в будь-якому місці за вибором працівника та з використанням інформаційно-телекомунікаційних технологій з 24.02.2022 року до окремого розпорядження керівництва, крім виконання функцій аварійно-диспетчерської служби та охоронців (т. 1 а. с. 75).
Наказом АТ «ОГС «Київоблгаз» від 01.03.2022 року № 680 о/с установлено дистанційний режим роботи працівникам зі списку № 1 та дозволено виконувати роботу в будь-якому місці за вибором працівника та з використанням інформаційно-телекомунікаційних технологій з 24.02.2022 року до окремого розпорядження керівництва (п. 1 наказу). За змістом п. 2 наказу працівникам АТ «ОГС «Київоблгаз» згідно зі списком № 2, до якого входив ОСОБА_1 (п. 32 списку), оголошено простій не з вини працівника та проведено оплату у розмірі двох третин тарифікованої ставки встановлених розрядів (окладів) у відповідності до статті 113 КЗпП України (т. 1 а. с. 76-80). 
Наказом АТ «ОГС «Київоблгаз» від 17.03.2022 року № 756 о/с припинено простій та виведено на роботу з 18.03.2022 року по 31.03.2022 року, зокрема, ОСОБА_1 , головного фахівця з економічної безпеки, для виконання посадових обов`язків визначено робоче місце за адресою: вул. Ломана, 14, м. Тараща, Київська область (т. 1 а. с. 81). 
17.03.2022 року ОСОБА_1 подав до АТ «ОСГ «Київоблгаз» заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати з 18.03.2022 року до 31.03.2022 року (т. 1 а. с. 83).
Наказом АТ «ОГС «Київоблгаз» від 18.03.2022 року № 770 о/с  було надано ОСОБА_1 відпустку без збереження заробітної плати з 18.03.2022 року до 31.03.2022 року (т. 1 а. с. 84).
21.03.2022 року ОСОБА_1 та командир добровольчого формування Тетіївської територіальної громади № 1 уклали контракт про те, що ОСОБА_1 , добровільно бере на себе зобов`язання виконувати завдання територіальної оборони в межах відповідної територіальної громади протягом трирічного строку відповідно до пункту 4 Контракту (т. 1 а. с. 27).
Пунктом 3 контракту встановлено, що на добровольця, який уклав цей контракт, поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та статті 119 Кодексу законів про працю України.
Наказом АТ «ОГС «Київоблагаз» від 31.03.2022 року № 839 о/с припинено простій та виведено на роботу, зокрема, ОСОБА_1 , головного фахівця з економічної безпеки, для виконання обов`язків визначено робоче місце за адресою: вул. Ломана, 14, м. Тараща, Київська область (т. 1 а. с. 85).  
Згідно з актами від 04.04.2022 року, від 05.04.2022 року, від 06.04.2022 року та від 07.04.2022 року, а також витягом з табелю обліку використання робочого часу ОСОБА_1 у вказані дні був відсутній на робочому місці з 08:30 год до 17:30 год без поважної причини (т. 1 а. с. 86-89). 
Наказом АТ «ОГС «Київоблгаз» про припинення трудового договору від 07.04.2022 року № 948-о/с ОСОБА_1 , головного фахівця з економічної безпеки, звільнено з роботи за прогул без поважної причини, п. 4 ст. 40 КЗпП України (т. 1 а. с. 22).
 
За змістом статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.
Приписи статті 147 КЗпП України визначають, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.
Як передбачено у статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Прогул, під яким розуміється відсутність на робочому місці без поважних причин більше трьох годин протягом робочого дня, за своєю правовою природою є порушенням трудової дисципліни (дисциплінарним проступком), під яким варто розуміти невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 22, 24 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40, пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази з числа передбачених ЦПК України.
Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.
Зазначені висновки щодо визначення правової природи прогулу сформулював Верховний Суд  у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 522/142/20.
 
За встановленими у справі обставинами з 01.03.2022 року на підприємстві відповідача для окремих працівників, у тому числі для позивача, встановлено простій (наказ від 01.03.2022 року).
Наказом від 17.03.2022 року № 756 о/с припинено простій та виведено на роботу з 18.03.2022 року по 31.03.2022 року, зокрема, ОСОБА_1 , головного фахівця з економічної безпеки, для виконання посадових обов`язків. 
Водночас, у зазначений період з 18.03.2022 року по 31.03.2022 року позивач перебував у відпустці без збереження заробітної плати. 
Наказом АТ «ОГС «Київоблагаз» від 31.03.2022 року № 839 о/с припинено простій та виведено на роботу, зокрема, ОСОБА_1 , головного фахівця з економічної безпеки, для виконання обов`язків.
Разом з цим у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач був вчасно ознайомлений із наказом від 31.03.2022 року № 839 о/с. Із наданої позивачем копії скріншоту із меcенджера WhatsApp  вбачається, що цей наказ був надісланий позивачу 07.04.2022 року (т. 1 а. с. 19), тобто у день його звільнення. 
Норма статті 149 КЗпП України встановлює імперативну вказівку щодо отримання письмових пояснень порушника трудової дисципліни. 
У матеріалах справи відсутні докази щодо виконання роботодавцем приписів статті 149 КЗпП України, а саме відібрання письмових пояснень від порушника трудової дисципліни, що свідчить про порушення роботодавцем порядку застосування до працівника дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за прогул.
Водночас, на підставі наявних у матеріалах справи доказів суд встановив, що в період з 21.03.2022 року до 07.04.2022 року (день звільнення) позивач брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення, інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, перебуваючи в селі Ненадиха Тетіївського району Київської області.
Зазначені обставини підтверджуються копією контракту від 21.03.2022 року, укладеного ОСОБА_1 та командиром добровольчого формування Тетіївської територіальної громади № 1. 
Наданий позивачем контракт відповідає затвердженій наказом Міністерства оборони України від 07.03.2022 року № 84 формі та підписаний уповноваженою особою - командиром добровольчого формування Тетіївської територіальної громади ОСОБА_4 .
Також, позивач надав суду копію посвідчення добровольця територіальної оборони серія НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_1 , яке дійсне з 21.03.2022 року до 21.03.2025 року (т. 1 а. с. 108, 109).
Крім того, у матеріалах справи містяться довідка від 13.03.2022 року № 02, видана виконавчим комітетом Тетіївської міської ради ОСОБА_1 про те, що він зарахований до лав добровольчого формування Тетіївської МТГ з 04.03.2022 року (т. 1 а. с. 25) та довідка від 12.04.2022 року № 02-33/597, видана ОСОБА_1 про те, що він відповідно до контракту являється добровольцем територіальної оборони Тетіївської територіальної громади № 1 (т. 1 а. с. 28).    При цьому у довідці зазначено, що на добровольця поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ст. 119 КЗпП України.  
 
Доводи апеляційної скарги про те, що зазначені довідки не є належними доказами виконання позивачем функцій територіальної оборони, є необґрунтованими з огляду на таке. 
Положеннями частин третьої-п`ятої статті 4 Закону України «Про основи національного спротиву» передбачено, що цивільна складова територіальної оборони включає державні органи, органи місцевого самоврядування, які залучаються до територіальної оборони. 
Військово-цивільна складова територіальної оборони включає штаби зон (районів) територіальної оборони та добровольчі формування територіальних громад, які залучаються до територіальної оборони. 
Для організації підготовки, підтримки, забезпечення та виконання завдань територіальної оборони на постійній основі функціонують, зокрема, в органах управління сил безпеки та сил оборони, місцевих органах виконавчої влади - відповідні структурні підрозділи з питань територіальної оборони.
Із урахуванням наведеного, у спірних правовідносинах виконавчий комітет Тетіївської міської ради є органом, який володів інформацією про кількість та склад добровольчого формування територіальної оборони Тетіївської громади, а тому був уповноважений на видачу зазначених довідок. 
Водночас, відповідач не надав до суду доказів на спростування відомостей у зазначених довідках.
Таким чином, наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, що у період з 21.03.2022 року до 07.04.2022 року (до дня звільнення) позивач перебував у складі добровольчого формування територіальної оборони, а тому на нього поширювалися гарантії щодо збереження місця роботи і середнього заробітку.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про незаконність наказу про накладення на позивача дисциплінарного стягнення шляхом звільнення за прогул.
Доводи апеляційної скарги про те, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, а саме документи від командира добровольчого формування про те, що позивач був задіяний у виконанні функцій територіальної оборони 4, 5, 6, та 7 квітня 2022 року, є безпідставними, оскільки наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що позивач перебував у складі добровольчого формування територіальної оборони Тетіївської територіальної громади № 1, тоді як у спірних правовідносинах у позивача відсутній обов`язок доводити, які саме завдання він виконував. 
Відповідно до статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає розрахунку відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, за змістом якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.
Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 564/2797/19 роз`яснив, що середній заробіток за час вимушеного прогулу обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому працівника було звільнено.
Суд першої інстанції обґрунтовано керувався тим, що за умови доведеності незаконності звільнення позивача наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Колегія суддів надає оцінку тому, що кількість робочих днів за період вимушеного прогулу склала 272 днів, середньоденна заробітна плата позивача за два календарних місяці, які передували дню звільнення, складала 921,08 грн, в зв`язку з чим погоджується з обчисленою судом першої інстанції сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу на суму 342 641,76 грн.
Зауваження позивача у відзиві на апеляційну скаргу про те, що судом невірно обраховано розмір середньоденного заробітку, у зв`язку з чим було прийнято для розрахунку занижений його розмір , колегія суддів до уваги не приймає, оскільки з апеляційною скаргою на рішення суду позивач не звертався. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги відповідача, яка таких доводів не містить, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України не надає оцінки вказаним аргументам позивача. 
Відповідно до статті 237-1 КЗпП України (у редакції, чинні на момент звільнення позивача) відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.
Згідно з частиною третьою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Встановивши, що незаконне звільнення позивача призвело до порушення його трудових прав, що спричинило душевні страждання та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що внаслідок неправомірних дій відповідача позивачеві завдано моральної шкоди, розмір відшкодування якої з урахуванням характеру правопорушення, глибини душевних страждань, вимог розумності та справедливості становить 1000 грн.
На підставі викладеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються висновками суду, викладеними в його рішенні.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Отже, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз», яка подана представником Сєрих Володимиром Вікторовичем  -   залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 вересня 2023 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 18 жовтня 2024 року.

    Суддя  - доповідач:                                                                   Ящук Т.І. 

                        Судді:                                                                      Кирилюк Г.М.

                                                                                                         Рейнарт І.М.