Справа № 463/8290/20                                Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І. 
Провадження № 22-ц/811/3205/23                        Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

11 листопада 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючої судді: Мікуш Ю.Р.,
суддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.,
секретар Cалата Я.І.,
з участю: представника позивача ОСОБА_1 -адвоката Гай О.О., відповідача ОСОБА_2 -адвоката Мацієвської Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу №463/8290/20 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 –адвоката Гая Олександра Олеговича на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 26 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 (правонаступника ОСОБА_3 ) до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа Четверта Львівська державна нотаріальна контора про визнання недійсним заповіту, визнання права власності на спільне майно подружжя, визнання недійсними свідоцтва про право власності, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання недійсними договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації, витребування майна та визнання права власності
в с т а н о в и в :

08 вересня 2020 року ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , з участю третьої особи – Четверта Львівська державна нотаріальна контора про визнання недійсним заповіту, визнання права власності на спільне майно подружжя, визнання недійсними свідоцтва про право власності, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання недійсними договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації, витребування майна та визнання права власності.
Позовна заява мотивована тим, що 10 вересня 1994 року вона уклала шлюб з ОСОБА_5 , а до цього, починаючи з 1966 року, проживала з ним без реєстрації шлюбу у будинку АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і за життя склав заповіт згідно якого квартиру АДРЕСА_2 заповів сину ОСОБА_4 та дружині ОСОБА_3 , кожному з яких визначив відповідні приміщення. 
Вважає, що складений заповіт не відповідає вимогам закону, оскільки спадкодавцю належало 6/10 ідеальних частин будинку, а не квартира АДРЕСА_3 цього будинку, що свідчить про його недійсність. Після смерті ОСОБА_5 було отримано свідоцтво про право власності на квартиру, яке видано на ім`я ОСОБА_5 , а на основі цього свідоцтва їй та ОСОБА_4 видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом, які також вважає недійсними з підстав недійсності самого заповіту. 
ОСОБА_4 відчужив свою частку відповідачу ОСОБА_2 і такий договір також просить визнати недійсним. Проживаючи в цьому будинку разом з ОСОБА_5 приймала участь в його будівництві, тоді як відповідач ОСОБА_4 ніколи в ньому не проживав. Оскільки таке майно набуте внаслідок її та ОСОБА_5 спільної праці, просить також визнати за нею право власності на 1/2 частки спільного майна подружжя, а саме на 3/10 частки будинку АДРЕСА_1 . У зв`язку з заявленням вимоги про визнання недійсними заповіту та виданих на його підставі свідоцтв, а також вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, просить також ухвалити рішення про витребування з володіння ОСОБА_2 27/100 часток будинку та визнати за нею право власності на 45/100 частин спірного будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 .
Просить визнати недійсним заповіт, реєстрований № 1-2136, складений ОСОБА_5 13.10.1995 року на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ;
визнати право власності ОСОБА_3 на 1/2 спільного майна подружжя, а саме – на 3/10 частин будинку АДРЕСА_1 , виключивши цю частку зі спадкового майна за померлим ОСОБА_5 ;
визнати недійсним свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 23.04.2004р., видане на ім`я померлого ОСОБА_5 ;
визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16.11.2004р. на ім`я ОСОБА_4 ;
визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16.11.2004р. на ім`я ОСОБА_3 ;
визнати недійсним договір купівлі-продажу 27/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 від 02.11.2006р., укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ;
скасувати державну реєстрацію права власності на 27/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ;
витребувати з володіння ОСОБА_2 27/100 частин будинку АДРЕСА_1 ;
визнати право власності на майно в порядку спадкування за законом 45/100 будинку АДРЕСА_1 за позивачем після смерті її чоловіка ОСОБА_5 .
Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 26 вересня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 як правонаступника ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа Четверта Львівська державна нотаріальна контора про визнання недійсним заповіту, визнання права власності на спільне майно подружжя, визнання недійсними свідоцтва про право власності, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання недійсними договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації, витребування майна та визнання права власності - відмовлено.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 –адвокат Гай О.О.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, побудоване на самих припущеннях. Стверджує, що ОСОБА_3 не могла не приймати участі в будівництві будинку АДРЕСА_1 , який був недобудованим, проживаючи там з 1966 року разом з ОСОБА_5 , а 10 вересня 1994 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 уклали шлюб в Личаківському відділі РАЦС м. Львова. ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_5 , помер.
Згідно акту про закінчення будівництва і ввід в експлуатацію індивідуального домоволодіння за адресою:         АДРЕСА_1 , вбачається, що будинковолодіння, яке є предметом спору, було побудоване у 1990 році, а також з урахуванням того, що ОСОБА_5 помер у 2002 році, до спірних правовідносин, в частині визначення того, чи належить таке домоволодіння до спільного майна подружжя, необхідно застосовувати положення Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року.
Після смерті  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_3  прийняла спадщину, подавши заяву у встановлений строк про прийняття такої в Четверту Львівську державну нотаріальну контору, наявну в матеріалах спадкової справи, в якій просила видати свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя на квартиру   АДРЕСА_2 .
На час прийняття спадщини вона продовжувала проживати в будинку АДРЕСА_1 , що стверджується актом перевірки паспортного режиму, складеного в листопаді 2002 року, згідно якого ОСОБА_3 з 1966 року постійно проживала з ОСОБА_5 у спірному будинковолодінні та доглядала за ним по день смерті. Син ОСОБА_5 - ОСОБА_4 ніколи не проживав за адресою: АДРЕСА_1 , а проживав за адресою: АДРЕСА_4 (даний акт міститься в матеріалах справи №463/3789/15-ц), в зв"язку з чим, ОСОБА_3 вважається такою, що прийняла спадщину.
Після смерті ОСОБА_5 стало відомо, що 13 жовтня 1995 року останній склав заповіт. Згідно тексту заповіту, ОСОБА_5 на випадок його смерті зробив таке розпорядження: належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 заповів в таких частинах: сину ОСОБА_4 одну кімнату площею 20,5 кв.м, відмічену на плані будівлі 1-12, одну кімнату площею 11,6 кв.м, відмічену на плані 1-11, коридор площею 3,65 кв.м, відмічений на плані 1-8, кухню площею 5,50 кв.м, відмічену на плані 1-10, ванну кімнату площею 1,4 кв.м, відмічену на плані 1-9; дружині ОСОБА_3 одну кімнату площею 14,4 кв.м, відмічену на плані будівлі 1-13, розташовані в півпідвальному приміщенні кухню площею 9,9 кв.м, відмічену на плані 1-5 та комору площею 8,7 кв.м, відмічену на плані 1-4; коридор площею 2,3 кв.м, відмічений на плані 1-2. Також нотаріусом роз`яснено ОСОБА_5 зміст ст. 535 ЦК України 1963 року, що був чинним на момент складання заповіту.
Померлий ОСОБА_5 достовірно знав, що йому належить 6/10 ідеальних частин будинку АДРЕСА_1 , про що свідчить «Висновок про визначення ідеальних долей між співвласниками будинку АДРЕСА_1 №741 від 22 липня 1994 року», з якого вбачається, що ОСОБА_5 займає приміщення півпідвалу та першого поверху, що складають 60% до всього будинку або 6/10 ідеальної частки, проте, склав заповіт на квартиру АДРЕСА_3 вказаного будинку.
Заповіт ОСОБА_5 від 13 жовтня 1995 року, яким останній встановив розподіл «квартири АДРЕСА_2 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , є недійсний.
Стверджує, що оскільки ОСОБА_3 проживала разом з ОСОБА_5 у спірному будинку з 1966 року та доглядала за ним до смерті, 3/10 частини майна за померлим ОСОБА_5 підлягаєє виключенню з спадкової маси як її частка у спільній сумісній власності. Враховуючи наявність двох спадкоємців першої черги –дружини ОСОБА_3 та сина ОСОБА_4 за змістом ч.1 ст.529 ЦК України 1963 року , частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними по 15/100 кожному. Зважаючи на те, що ОСОБА_4 набув право власності на підставі недійсного свідоцтва про спадщину за заповітом, договір про відчуження спадкового майна ОСОБА_2 також є недійсним. З врахуванням зазначеного є підстави для витребування майна з незаконного володіння. 
Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м.Львова від 26 вересня 2023 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає. 
       Судом встановлено такі обставини. 
       10.09.1994 між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено шлюб, що стверджується копією свідоцтва (а.с.12).
        ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер (а.с.15).
       13.10.1995 ОСОБА_5 склав заповіт (а.с.55, 97), згідно якого, належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2 заповів в таких частках: синові ОСОБА_4 одну кімнату площею 20,5 кв.м., одну кімнату площею 11,6 кв.м., коридор площею 3,65 кв.м., кухню площею 5,50 кв.м., ванну площею 1,4 кв.м., а дружині ОСОБА_3 – одну кімнату площею 14,4 кв.м., розташовані в півпідвальному приміщенні кухню площею 9,9 кв.м., комору площею 8,7 кв.м. та коридор площею 2,3 кв.м. (а.с.13,14)
       У встановленому законом порядку позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 звернулись до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини (а.с.50,51).
       Згідно відповіді нотаріальної контори від 11.10.2004 ОСОБА_3 рекомендовано звернутись до суду для оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_5 , оскільки встановлено, що останньому на праві власності належала не квартира АДРЕСА_2 , а 6/10 частин цього будинку (а.с.19).
       З метою вирішення питань про оформлення будинковолодіння ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись з відповідною заявою до ЛРА ЛМР і розпорядженням № 1331 від 05.12.2003 (а.с.84) затверджено висновок міжвідомчої комісії про те, що технічно можливо затвердити висновок про визначення ідеальних долей між співвласниками будинку АДРЕСА_1 .
       Крім того, на підставі розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради № 550 від 23.04.2004 (а.с.109) «Про оформлення права власності на частину будинку АДРЕСА_1 на ім`я померлого гр. ОСОБА_5 » відділом приватизації державного житлового фонду видано свідоцтва про право власності на 6/10 ідеальних частин будинку від 23.04.2004 (а.с.56), згідно яких ОСОБА_5 належало на праві власності 6/10 ідеальних частин будинку АДРЕСА_1 . Також, на ім`я померлого ОСОБА_5 сформовано відповідний витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.06.2004 (а.с.56зв.). Оригінал цього витягу знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи (а.с.102).
       16.11.2004 відповідачу ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 27/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.67), а позивачці ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину на 33/100 ідеальних частин цього будинку (а.с.65зв.). 
       Крім того, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 також видано відповідні витяги про реєстрацію права власності на нерухоме майно, оригінали яких знаходяться в матеріалах інвентаризаційної справи, заведеної на будинок АДРЕСА_1 (а.с.131, 141 інвентаризаційної справи).
       02.11.2006 відповідач ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу відчужив належні йому 27/100 часток спірного будинку відповідачу ОСОБА_2 , належним чином засвідчена копія договору знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи (а.с.166-167 інвентаризаційної справи).
        ОСОБА_3 звертаючись до суду з цим позовом до суду, просила визнати заповіт складений ОСОБА_5 , та видані на його підставі свідоцтва про право на спадщину, а в подальшому укладений ОСОБА_4 і ОСОБА_2 договір купівлі-продажу недійсними, оскільки вважала, що має право на частку майна, яке належало ОСОБА_5 , так як разом з ним проживала та таке придбано внаслідок спільної праці. 
       Судом також встановлено, що на підставі договору дарування від 31.01.2014 ОСОБА_3 (а.с.185 інвентаризаційної справи) відчужила належні їй 33/100 частин спірного будинку на користь ОСОБА_1 , який на даний час приймає участь у справі як правонаступник ОСОБА_3 .
       З рішення Личаківського районного суду м. Львова від 20.06.2012 у справі № 2/1312/809/2012, яке набрало законної сили, вбачається, що ОСОБА_3 вже оспорювала договір купівлі-продажу від 02.11.2006, укладений між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовлено.
       Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що права ОСОБА_3 не порушені, оскільки ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_5 10.09.1994, тоді як останній придбав недобудований будинок АДРЕСА_1 10.07.1965, а завершив будівництво в квітні-травні 1990 року, коли був складений відповідний акт про закінчення будівництва від 01.04.1990, який затверджено рішенням виконавчого комітету Червоноармійської районної ради народних депутатів м. Львова від 29.05.1990. Судом встановлено, що матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували спільне проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з 1966 року, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету, а також ніщо не свідчить про те, що будинок був добудований внаслідок їхньої спільної праці. Одного лише акту від 2002 року (а.с.11), який складено сусідами, паспортистами та майстром дільниці недостатньо для визнання за ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , права власності на 3/10 частин будинку на підставі частини першої статті 17 Закону України «Про власність» та й зрештою, цей акт говорить лише про проживання за адресою АДРЕСА_1 з 1966 року та взагалі ніяк не пояснює інших обставин, які підлягають встановленню при застосуванні статті 17 Закону України «Про власність».
       Суд дійшов висновку, що зазначення у оспорюваному заповіті про належність спадкодавцю ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_2 , тоді як йому фактично належало 6/10 частин будинку не змінює правового становища сторін та не свідчить про невідповідність цього заповіту вимогам закону, що в свою чергу, виключає можливість визнання його недійним згідно з правилами статей 48, 545 ЦК Української РСР.
       Неузгодженість у заповіті в частині визначення правового стану будинку, яка перешкоджала ОСОБА_3 прийняти спадщину, усунута під час ініційованих нею ж адміністративних процедур, під час яких на ім`я спадкодавця видано правовстановлюючий документ, на підставі якого і була оформлена спадщина не є підставою для визнання заповіту недійсним.
       Апеляційний суд повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції. 
       Так як заповіт ОСОБА_5 складений 13.10.1995 до спірних правовідносин застосовується законодавство, чинне на момент його посвідчення.
       Згідно з ст.534 Цивільного кодексу Української РСР, 1963 року(далі - ЦК Української РСР) громадяни можуть відповідно до закону мати майно в особистій власності, право користування жилими приміщеннями та іншим майном, успадковувати і заповідати майно, обирати рід занять і місце проживання, мати права автора твору науки, літератури і мистецтва, відкриття, винаходу, раціоналізаторської пропозиції, промислового зразка, а також мати інші майнові та особисті немайнові права.
       Відповідно до статті 545 ЦК Української РСР, заповіт як угода, може бути визнаний недійсним на підставах, визначених у статтях 48-58 цього Кодексу.
       Стаття 48 ЦК Української РСР передбачає, що недійсною є угода, яка не відповідає вимогам закону.
       Відповідно до статті 541 ЦК Української РСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.
       Судом правильно встановлено, що 1/2 частки на недобудований житловий будинок АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 10.07.1965 (а.с.118-121), (а.с.33-34 інвентаризаційної справи).
       З акту про закінчення будівництва складеного 01.04.1990, оригінал якого знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи, заведеної на будинок АДРЕСА_1 (а.с.41 інвентаризаційної справи) і який в подальшому був затверджений рішенням виконавчого комітету Червоноармійської районної ради народних депутатів м. Львова від 29.05.1990. Оригінал виписки з цього рішення знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи, заведеної на будинок АДРЕСА_1 (а.с.42 інвентаризаційної справи) встановлено, що забудовниками були ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і за змістом цих документів, співвласниками будинку АДРЕСА_1 після звершення будівництва стали ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
       З наведеного вбачається, шо жодного відношення до будівництва будинку ОСОБА_3 не мала, а ОСОБА_5 будучи власником нерухомого майна на випадок своєї смерті розпорядився ним, склавши заповіт. 
       Згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.
        частину недобудованого будинку ОСОБА_5 придбав 10 липня 1965 року, натомість позивачка стала членом сім`ї ОСОБА_5 лише у 1994 році.
       Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.
       За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.
       Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 712/13305/15-ц (постанова від 30.09.2019), майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
       У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.
       Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.
       Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.
       Суд першої інстарції правильно встановив, що матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували спільне проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з 1966 року, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету, а також ніщо не свідчить про те, що будинок був добудований внаслідок їхньої спільної праці.
       Сам лише акт від 2002 року (а.с.11), який складено сусідами, паспортистами та майстром дільниці не дає підстав для визнання за ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , права власності на 3/10 частин будинку на підставі частини першої статті 17 Закону України «Про власність», оскільки у ньому вказано лише про проживання ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 з 1966 року, однак не зазначено інших обставин, які підлягають встановленню при застосуванні статті 17 Закону України «Про власність».
       Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12 ЦПК України).
       Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Статтею  76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
       Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.77 ЦПК України).
       Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       З врахуванням того, що ОСОБА_3 та її правонаступник ОСОБА_1 не надали належних доказів, які підтвердили б позовні вимоги щодо наявності у ОСОБА_3 права на спадкове майно, а також доказів недійсності заповіту не підлягають до задоволення і вимоги про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, а також договору купівлі –продажу.
       Доводи апеляційної скарги фактично є аналогічними до мотивів позовної заяви та жодним чином не спростовують обгрунтованих висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Ухвалюючи рішення у цій справі, суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон та дотримався процедури розгляду справи, встановленої ЦПК України, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
       Згідно з ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1;375; 383; 384; 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 –адвоката Гая Олександра Олеговича залишити без задоволення. 
Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 26 вересня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.
Повний текст постанови складений 21 листопада 2024 року.

Головуюча суддя                                                                 Ю.Р. Мікуш

Судді:                                                                         Т.І. Приколота 

Р.В. Савуляк