ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

27 листопада 2024 року	  м. Одеса	Справа № 915/1510/23	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,
при секретарі судового засідання Колцун В.В.,
за участю представників:
від прокуратури – Шептіліс О.І.,
від Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) – участі не брали,
від Приватного акціонерного товариства "Миколаївська теплоелектроцентраль" – Новгородова Т.М.,
розглянувши апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 31.07.2024, прийняте суддею Ковалем С.М., м. Одеса, повний текст складено 30.08.2024,
у справі №915/1510/23
за позовом: заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області)
до відповідача: Приватного акціонерного товариства "Миколаївська теплоелектроцентраль"
про стягнення 793 825,31 грн

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 р. заступник керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства "Миколаївська теплоелектроцентраль", в якому просив стягнути з відповідача збитки, завдані порушенням природоохоронного законодавства, у сумі 793825,31 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням Приватним акціонерним товариством "Миколаївська теплоелектроцентраль" природоохоронного законодавства, а саме: завданням шкоди довкіллю у зв`язку із викидами забруднюючих речовин в атмосферне повітря 
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 04.10.2023 відкрито провадження у справі №915/1510/23.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 31.07.2024 у справі №915/1510/23 (суддя Коваль С.М.) позов задоволено частково; стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Миколаївська теплоелектроцентраль" на користь держави Україна на розрахунковий рахунок UA738999980333199331000014480 фонду охорони навколишнього природного середовища отримувача: Миколаїв.ГУК/Заводськ.р-н/24062100, код ЄДРПОУ 37992030 казначейство України (ел. адм. подат.): код класифікації доходів бюджету - 24062100, грошові кошти у сумі 60699,98 грн за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності; стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Миколаївська теплоелектроцентраль" на користь Миколаївської обласної прокуратури грошові кошти на відшкодування витрат з оплати позовної заяви судовим збором у сумі 910,50 грн; у решті позовних вимог відмовлено.
Судове рішення мотивоване доведеністю прокурором факту порушення відповідачем вимог природоохоронного законодавства, оскільки останній допустив наднормативні викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, чим завдав шкоди навколишньому природному середовищу, при цьому місцевий господарський суд врахував усунення Приватним акціонерним товариством "Миколаївська теплоелектроцентраль" виявленого порушення у вигляді перевищення викидів оксидів азоту до 18.03.2021, що безпідставно не було враховано при проведенні розрахунку суми збитків, які заявлені до стягнення за період з 16.03.2021 по 29.03.2021, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню виключно в частині стягнення збитків у сумі 60699,98 грн за період 16.03.2021-17.03.2021.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Миколаївська обласна прокуратура звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 31.07.2024 у справі №915/1510/23 в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Зокрема, апелянт наголошує на тому, що протоколи замірів викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, здійснені Приватним акціонерним товариством "Миколаївська теплоелектроцентраль" під час проведення Державною екологічною інспекцією Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) планових заходів державного нагляду (контролю), не вважаються виробничим контролем за дотриманням встановлених нормативів викидів забруднюючих речовин у розумінні Закону України "Про атмосферне повітря", оскільки були проведені для підтвердження (спростування результатів вимірювань) в період проведення позивачем заходів державного нагляду (контролю), натомість моментом усунення допущених відповідачем порушень є дата проведення вказаною інспекцією замірів, за результатами яких відсутні перевищення нормативів, а саме: 30.03.2021. Крім того, скаржник зазначає про неправильність проведеного судом першої інстанції розподілу витрат зі сплати судового збору.
У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 16.10.2024 (вх.№3575/24/Д1 від 16.10.2024) Приватне акціонерне товариство "Миколаївська теплоелектроцентраль" просить апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 31.07.2024 у справі №915/1510/23 – без змін. Зокрема, відповідач посилається на те, що Державна екологічна інспекція Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) внаслідок своєї бездіяльності щодо своєчасної перевірки усунення Приватним акціонерним товариством "Миколаївська теплоелектроцентраль" виявлених порушень зафіксувала відповідне усунення лише 30.03.2021, безпідставно проігнорувавши при цьому факт реального усунення порушення відповідачем ще 17.03.2021, про що позивач неодноразово був повідомлений офіційно.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 08.10.2024 у справі №915/1510/23 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження; встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 23.10.2024.
В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.10.2024 призначено справу №915/1510/23 до розгляду на 27.11.2024 о 10:30.
У судовому засіданні 27.11.2024, проведеному в режимі відеоконференції, прокурор апеляційну скаргу підтримав; представник Приватного акціонерного товариства "Миколаївська теплоелектроцентраль" висловив заперечення проти її задоволення; представник Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) участі не брав, хоча був належним чином сповіщений про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (т.ІІ а.с.40).
Протокольною ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.11.2024 відмовлено у задоволенні клопотання Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) про відкладення розгляду справи б/н від 26.11.2024 (вх.№4464/24 від 27.11.2024), оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, тим більше, що явка повноважних представників учасників справи у судовому засіданні 27.11.2024 обов`язковою не визнавалась і позивач, будучи завчасно повідомленим про дату, час і місце судового засідання, та, діючи розумно, обачливо і добросовісно, мав достатньо часу для забезпечення явки свого представника та подання відзиву на апеляційну скаргу, при цьому вищенаведене клопотання про відкладення розгляду справи не містить жодного обґрунтування неможливості проведення судового засідання за відсутності належним чином повідомленого позивача.
Державна екологічна інспекція Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалася, відзив на апеляційну скаргу не надала, що згідно з частиною третьою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення прокурора та представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Миколаївської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Державною екологічною інспекцією Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) направлено на адресу Приватного акціонерного товариства "Миколаївська теплоелектроцентраль" відповідно до вимог статті 202 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" та частини четвертої статті 5 Закону України "Про основні засаді державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" повідомлення про проведення планової перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства №104/5.1пл від 16.02.2021, в якій зазначено про те, що у термін з 11.03.2021 по 24.03.2021 позивачем буде проведено планову перевірку дотримання вимог у сфері охорони навколишнього природного середовища.
На підставі наказу №202 від 26.02.2021 в.о начальника Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) "Про проведення планових перевірок суб`єктів господарювання у березні 2021 року" та направлення на проведення планової перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства №146пр від 26.02.2021 працівниками позивача у період з 11.03.2021 по 24.03.2021 проведено планову перевірку дотримання Приватним акціонерним товариством "Миколаївська теплоелектроцентраль" вимог природоохоронного законодавства, у ході якої встановлено, що за адресою м. Миколаїв, вул. Каботажний спуск, 18 зареєстровано товариство відповідача, дозволеними видами діяльності якого за КВЕД є: електромонтажні роботи; виробництво електроенергії; постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря; будівництво житлових і нежитлових будівель. У Міністерстві екології та природних ресурсів України отримано дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами №4810136300-97 від 10.04.2019 з терміном дії до 10.04.2026. Під час перевірки виконано інструментальні виміри на 2-х пересувних джерелах викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря на вміст оксиду вуглецю та вуглеводнів у відпрацьованих газах (паливо – бензин), а також на стаціонарному джерелі викидів №1. Відповідно до протоколу вимірювань забруднюючих речовин в організованих викидах стаціонарних джерел №5 від 16.03.2021 встановлено перевищення викиду оксидів азоту. 
За результатами перевірки Державною екологічною інспекцією Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) складено акт №140 від 24.03.2021 щодо дотримання суб`єктом господарювання вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, який підписано уповноваженою особою Приватного акціонерного товариства "Миколаївська теплоелектроцентраль" з особливою думкою і поясненнями, зокрема, про те, що після встановлення перевищення викиду оксидів азоту на енергетичному котлі ТПК-2 ст.№1 було проведено налагоджування режиму роботи котла, у зв`язку з чим відповідач листом №04-11/484 від 16.03.2021 звернувся до позивача з проханням організувати повторний відбір проб викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, при цьому 17.03.2021 відповідач повторно відібрав проби на викиди оксидів азоту на енергетичному котлі ТКП-2 ст.№1, після чого листом №04-11/504 від 18.03.2021 надіслав до Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) результати замірів, згідно з якими перевищень оксидів азоту відносно ГДВ немає. В подальшому 19.03.2021 та 22.03.2021 також були проведені заміри викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, за якими встановлено відсутність перевищень оксидів азоту відносно ГДВ.
У матеріалах справи міститься лист Приватного акціонерного товариства "Миколаївська теплоелектроцентраль" №04-11/484 від 16.03.2021, в якому останнє просило Державну екологічну інспекцію Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) організувати повторний відбір проб викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря від енергетичного котла ТКП-2 ст.№1. Даний лист був отриманий позивачем 17.03.2021 та зареєстрований за №1639.
В подальшому Приватне акціонерне товариство "Миколаївська теплоелектроцентраль" звернулося до позивача з листом №04-11/504 від 18.03.2021, яким повідомило про усунення недоліків по перевищенню викидів оксидів азоту на енергетичному котлі ТКП-2 ст.№1, а саме: про проведення контрольних замірів котла за димососом ДС-1А, де окиси азоту склали 71 ппм та про проведення контрольних замірів котла за димососом ДС-1А, де окиси азоту склали 73 ппм. Середнє значення викидів окислів азоту на 17.03.2021 дорівнює 72 ппм. Заміри були проведені газоаналізатором Testo 330-ILL (повірка прибору 24.09.2020). До зазначено листа було додано протоколи замірів викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря від 17.03.2021, свідоцтво про перевірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №12-02/2281 від 24.09.2020 (чинне до 24.09.2021) та данні замірів присосів по енергетичному котлу ТКП-2 ст.№1 за 17.03.2021.
Листом №04-11/522 22.03.2021 Приватне акціонерне товариство "Миколаївська теплоелектроцентраль" повідомило Державну екологічну інспекцію Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) про те, що 17.03.2021 відповідачем повторно відібрано проби на викиди оксидів азоту на енергетичному котлі ТКП-2 ст.№1 і листом №04-11/504 від 18.03.2021 надіслано позивачу результати замірів, а 19.03.2021 та 22.03.2021 також були проведені заміри викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря; середнє значення викидів окисидів азоту на 19.03.2021 дорівнює 63,5 ррм, а на 22.02.2021 – 71 ппм. До відповідного листа були долучені протоколи замірів викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря від 19.03.2021 та від 22.03.2021.
Щодо посадової особи Приватного акціонерного товариства "Миколаївська теплоелектроцентраль", винної в допущенні порушення природоохоронного законодавства, складено протокол №000408 від 24.03.2021 про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 78 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а постановою №000408 від 25.03.2021 накладено адміністративне стягнення у вигляді 136 грн штрафу, який сплачено у повному обсязі.
З метою усунення порушень природоохоронного законодавства, виявлених під час перевірки дотримання вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, проведеної 11.03.2021-24.03.2021, Державною екологічною інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) було оформлено припис №82 від 25.03.2021, яким доручено, зокрема, забезпечити дотримання вимог, передбачених дозволом на викиди забруднюючих речовин, та нормативів гранично допустимих викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря у строк до 26.03.2021.
На підставі наказу начальника Державної екологічною інспекцією Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) №316 від 25.03.2021 "Про проведення позапланової перевірки" та направлення №260пр від 25.03.2021 на проведення позапланової перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства в частині виконання пунктів 1-6, 8 припису Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) №82 від 25.03.2021, наданого Приватному акціонерному товариству "Миколаївська теплоелектроцентраль", у період з 29.03.2021 по 02.04.2021 проведено позапланову перевірку, за результатами якої складено акт №176 від 02.04.2021, що підтверджує усунення відповідачем раніше виявленого порушення. 
Відповідно до протоколу вимірювань вмісту забруднюючих речовин в організованих викидах стаціонарних джерел №10 від 30.03.2021 перевищень нормативів ГДВ джерела викиду №1 не виявлено.
01.04.2021 Державна екологічна  інспекція Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) звернулася до відповідача з листом в якому просила надати офіційну довідку щодо часу роботи джерела викиду ДВ 1, ДУ 101 Котел ТКП-2 №1 з 09 год 50 хв 16.03.2021 по 10 год 10 хв 29.03.2021.
Згідно з довідкою Приватного акціонерного товариства "Миколаївська теплоелектроцентраль" щодо часу роботи котлоагрегату №04-11/596 від 02.04.2021 котлоагрегат ТКП-2 ст.№1 з 09 год 50 хв 16.03.2021 по 10 год 10 хв 29.03.2021 працював 312 годин.
Державною екологічною інспекцією Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) на підставі Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, які заподіяні державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, затвердженої наказом Міністерства енергетики та захисту довкілля України №277 від 28.04.2020 з урахуванням наданих відповідачем у довідці №04-11/596 від 02.04.2021 відомостей щодо часу роботи котлоагрегату проведено розрахунок збитків, заподіяних навколишньому природному середовищу Приватним акціонерним товариством "Миколаївська теплоелектроцентраль" в результаті викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами у період 16.03.2021-29.03.2021, відповідно до якого розмір таких збитків складає 793825,31 грн.
У претензії №69 від 11.05.2021 Державна екологічна інспекція Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) запропонувала відповідачу відшкодувати заподіяні в результаті порушення природоохоронного законодавства збитки у розмірі 793825,31 грн.
За результатами опрацювання претензії Приватне акціонерне товариство "Миколаївська теплоелектроцентраль" надало відповідь №04-11/1039 від 17.06.2021, в якій зазначило про те, що не визнає претензійні вимоги позивача щодо сплати збитків у розмірі 793825,31 грн, оскільки розрахунок останніх є необґрунтованим внаслідок помилковості визначення періоду викиду забруднюючої речовини в атмосферне повітря.
У матеріалах справи також міститься довідка Приватного акціонерного товариства "Миколаївська теплоелектроцентраль" щодо часу роботи котлоагрегату ТКП-2 ст.№1, відповідно до якої вказаний котлоагрегат з 09 год 50 хв 16.03.2021 по 10 год 20 хв 17.03.2021 напрацював 24 год 30 хв.
З метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави заступник керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва звернувся до Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) з запитом №51-50/2-7149вих-23 від 26.07.2023, в якому просив повідомити про заходи реагування, які вживалися з метою усунення виявлених порушень, зокрема, щодо пред`явлення чи планування пред`явлення позову про стягнення відповідних збитків з Приватного акціонерного товариства "Миколаївська теплоелектроцентраль".
Державна екологічна інспекція Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) у відповіді №3057/1.2 від 04.08.2023 на вищенаведений запит зазначила про те, що за фактом порушення Приватним акціонерним товариством "Миколаївська теплоелектроцентраль" вимог природоохоронного законодавства заходи позовного характеру щодо стягнення збитків у розмірі 793825,31 грн в судовому порядку не вживались та не плануються вживатися, натомість позивач з метою захисту та охорони інтересів держави вважає за можливе здійснення представництва вказаних інтересів в суді органом прокуратури шляхом подання відповідного позову.
В адресованому позивачу повідомленні №51-50/2-9075вих-23 від 21.09.2023 заступник керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру" зазначив про підготовку та намір звернутися до суду з позовом в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) до Приватного акціонерного товариства "Миколаївська теплоелектроцентраль" про відшкодування збитків, завданих внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища.
Предметом спору у даній справі є вимога про стягнення з відповідача суми шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, у вигляді збитків, нанесених державі Україна, у розмірі 793825,31 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з доведеності прокурором факту порушення відповідачем вимог природоохоронного законодавства, оскільки останній допустив наднормативні викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, чим завдав шкоди навколишньому природному середовищу, при цьому місцевий господарський суд врахував усунення Приватним акціонерним товариством "Миколаївська теплоелектроцентраль" виявленого порушення у вигляді перевищення викидів оксидів азоту до 18.03.2021, що безпідставно не було враховано при проведення розрахунку суми збитків, які заявлені до стягнення за період з 16.03.2021 по 29.03.2021, у зв`язку з чим задовольнив позов лише в частині стягнення збитків у сумі 60699,98 грн за період 16.03.2021-17.03.2021.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком Господарського суду Миколаївської області про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне.
У статті 1311 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про прокуратуру" прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України "Про прокуратуру").
Частинами першою, третьою статті 4 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Відповідно до частини третьої статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
За умовами частини першої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Судом апеляційної інстанції враховується, що у рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи №1604(2003) від 27.05.2003 "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.
Згідно з пунктом 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам "Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції", прийнятої 19.09.2012 на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
На сьогодні однозначною є практика Європейського суду з прав людини, який відстоює позицію про можливість участі прокурора у справі тільки за наявності на це підстав. 
Європейський суд з прав людини у низці справ роз`яснював, що одна лише участь ("активна" чи "пасивна") прокурора або іншої особи рівнозначної посади може розглядатися як порушення пункту першого статті 6 Конвенції (рішення у справі "Мартіні проти Франції"). 
Оскільки прокурор, висловлюючи думку з процесуального питання, займає одну зі сторін спору, його участь може створювати для сторони відчуття нерівності (рішення у справі "Кресс проти Франції"). Принцип рівності сторін є одним із елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду в розумінні пункту першого статі 6 Конвенції. Останній потребує "справедливої рівноваги сторін": кожна сторона повинна мати розумну можливість надати свою позицію в умовах, які не створюють для неї суттєвих незручностей порівняно з іншою стороною (рішення у справі "Івон проти Франції", рішення у справі "Нідерест-Хубер проти Швейцарії").
Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15.01.2009 у справі "Менчинська проти Росії").
Між тим Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.
Отже, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 1311 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.
Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).
Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.
Аналогічна правова позиція об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладена в постанові від 15.05.2019 у справі №911/1497/18.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (частина четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України).
Визначальним для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".
У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) №3-рп/99 від 08.04.1999 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 1311 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".
Особливість суспільних (публічних) інтересів є те, що на відміну від приватних, їх майже не можливо захищати в суді безпосереднім носієм (носіями), а тому в державі обов`язково повинен існувати інструмент захисту такого інтересу у формі спеціального суб`єкта, яким може і повинен за чинної Конституції України виступати такий орган як прокуратура.
Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.
Частиною третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини, за умовами якого представництво інтересів держави у суді у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави здійснюється прокурорами Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а у визначених законом випадках – прокурорами Офісу Генерального прокурора в порядку та на підставах, визначених Цивільним процесуальним кодексом України. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.
Отже, системне тлумачення положень статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий – відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (пункти 4, 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №3-рп/99 від 08.04.1999).
Особливість сучасного конституційного статусу прокурора в суді, деталізованого в процесуальних кодексах та Законі України "Про прокуратуру", полягає у тому, що представництво прокурором інтересів держави у суді носить допоміжний характер, оскільки основну роль у цьому процесі мають відігравати профільні суб`єкти владних повноважень, які повинні самостійно звертатимуться до суду. Такий підхід до визначення ролі прокурора у сфері представництва інтересів держави у суді було закладено у Перехідних положеннях Конституції України 1996 року та в подальшому втілено в життя з урахуванням досвіду функціонування прокуратури в європейських державах, стандартів Ради Європи, а також висновків та рекомендацій, які надавалися Венеціанською Комісією щодо законопроектів про реформування прокуратури України.
Таким чином, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень (органи державної влади, органи місцевого самоврядування або інші суб`єкти владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах), а не прокурор, між тим для того щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. У кожному випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Враховуючи вищевикладене, Південно-західний апеляційний господарський суд наголошує на тому, що чинне законодавство України, зокрема, Закон України "Про прокуратуру", фактично наділяє прокурора правом в окремих випадках здійснювати захист інтересів держави, звертаючись до суду з відповідними позовами в інтересах останньої виключно в особі компетентних суб`єктів владних повноважень.
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами третьою та четвертою статті 23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 Господарського процесуального кодексу України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.
При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.
Вказана правова позиція викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 06.08.2019 у справі №910/6144/18 та від 06.08.2019 у справі №912/2529/18.
Водночас суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен встановлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи, оскільки питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.
Отже, прокурор, подаючи позов, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Аналогічний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.
За наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц).
З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
Саме таку правову позицію Верховного Суду викладено в постанові від 25.02.2021 у справі №910/261/20.
В силу статті 35 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Виконавчі органи сільських, селищних, міських рад здійснюють державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища. Державному контролю підлягають використання і охорона земель, надр, поверхневих і підземних вод, атмосферного повітря, лісів та іншої рослинності, тваринного світу, морського середовища та природних ресурсів територіальних вод, континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони України, природних територій та об`єктів, що підлягають особливій охороні, стан навколишнього природного середовища, а також дотримання заходів біологічної і генетичної безпеки щодо біологічних об`єктів навколишнього природного середовища при створенні, дослідженні та практичному використанні генетично модифікованих організмів у відкритій системі. Порядок здійснення державного контролю за охороною навколишнього природного середовища та використанням природних ресурсів визначається цим Законом та іншими законами України.
Частиною першою статті 202 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" визначено компетенцію центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, у сфері охорони навколишнього природного середовища, до якої належить, зокрема, організація і здійснення у межах компетенції державного нагляду (контролю) за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форми власності та господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами-нерезидентами вимог законодавства про охорону атмосферного повітря.
Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) регламентовані Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності".
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" державний нагляд (контроль) - це діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.
Колегія суддів вбачає, що на підставі постанови Кабінету Міністрів України №802 від 09.09.2020 "Про утворення міжрегіональних територіальних органів та ліквідацію територіальних органів Державної екологічної інспекції" та наказу Державної екологічної інспекції України №502 від 22.12.2020 "Про питання діяльності Державної екологічної Інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області)" повноваження Державної екологічної інспекції в Одеській області з 23.12.2020 розпочала здійснювати Державна екологічна інспекція Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області).
Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. 
Правонаступництво в сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції. У такому випадку також відбувається вибуття суб`єкта владних повноважень із публічних правовідносин. Особливістю адміністративного (публічного) правонаступництва є те, що подія переходу прав та обов`язків, що відбувається із суб`єктами владних повноважень, сама по собі має бути публічною та врегульованою нормами адміністративного права.
Отже, коли відбувається публічне правонаступництво, вирішальним є встановлення факту переходу повністю чи частково функцій (адміністративної компетенції) від одного суб`єкта владних повноважень до іншого, а не факту державної реєстрації припинення вибувшого з публічних правовідносин суб`єкта владних повноважень як юридичної особи.
Саме така стала правова позиція Верховного Суду викладена у низці постанов, зокрема, від 10.09.2020 у справі №420/5772/18, від 06.10.2020 у справі №804/958/17, від 30.11.2020 у справі №260/453/19 та від 30.12.2020 у справі №805/4361/17-а.
В силу пунктів 10, 11 Розділу II Положення про територіальні та міжрегіональні територіальні органи Держекоінспекції, затвердженого наказом Міністерства енергетики та захисту довкілля України №230 від 07.04.2020 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.04.2020 за №350/34633, Державна екологічна інспекція відповідного округу пред`являє претензії про відшкодування шкоди, збитків і втрат, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства з питань, що належать до її компетенції, та розраховує їх розмір, звертається до суду з відповідними позовами, а також вживає в установленому порядку заходів досудового врегулювання спорів, виступає позивачем та відповідачем у судах.
За таких обставин, Державна екологічна інспекція Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) виступає органом, який уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, у зв`язку з чим, відповідно, є належним позивачем у даній справі.
Правовідносини щодо охорони навколишнього природного середовища становлять суспільний інтерес, а незаконне його забруднення шляхом здійснення викидів у атмосферу, такому суспільному інтересу не відповідає. Здійснення викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря з порушення вимог законодавства щодо дозвільності такої діяльності та з перевищенням визначених законом лімітів порушує інтереси держави, як гаранта дотримання принципу верховенства права в країні. 
Своєчасність і повнота наповнення бюджету має важливе значення для виконання державних природоохоронних заходів, а не відшкодування до державного та місцевих фондів охорони навколишнього природного середовища шкоди, заподіяної внаслідок наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, завдає шкоди державним інтересам. Неотримання вищевказаних коштів порушує інтереси держави, оскільки відбувається недофінансування заходів для зниження забруднення навколишнього природного середовища та дотримання екологічних нормативів і нормативів екологічної безпеки, для зниження впливу забруднення навколишнього природного середовища на здоров`я населення тощо.
Відтак невжиття заходів, спрямованих на відшкодування шкоди, збитків і втрат, заподіяних державі внаслідок порушення природоохоронного законодавства, безумовно свідчить про порушення економічних інтересів держави.
Водночас Південно-західний апеляційний господарський суд зауважує на тому, що позивач, не зважаючи на наявність відповідних повноважень, достеменно знаючи про стверджуване прокурором порушення відповідачем природоохоронного законодавства, за тривалий час не вчинив жодних дій для захисту інтересів держави шляхом стягнення суми шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, у вигляді збитків, нанесених державі, про що свідчить відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження вжиття позивачем таких заходів реагування, натомість Державна екологічна інспекція Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) в адресованому Окружній прокуратурі міста Миколаєва листі №3057/1.2 від 04.08.2023 прямо зазначила про відсутність наміру самостійно звернутися до суду з відповідним позовом.
З огляду на викладене, беручи до уваги невжиття компетентним органом – позивачем протягом розумного строку після того, як йому достеменно стало відомо про можливе порушення інтересів держави, жодних заходів для захисту цих інтересів, зокрема, незвернення останнім самостійно до господарського суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та забезпечив би захист інтересів держави, колегія суддів дійшла висновку про наявність у прокурора обґрунтованих підстав для захисту інтересів держави та, як наслідок, звернення до суду з таким позовом, що за встановлених у справі обставин відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. 
Крім того, додані до позовної заяви матеріали листування між Окружною прокуратурою міста Миколаєва та Державною екологічною інспекцією Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) підтверджують дотримання прокурором передбаченого Законом України "Про прокуратуру" порядку звернення до суду з позовом в інтересах держави, зокрема, вимог частини четвертої статті 23 вказаного Закону.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
За умовами частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової шкоди.
Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Згідно зі статтею 66 Конституції України кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.
В силу частини першої статті 5 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.
Економічні заходи забезпечення охорони навколишнього природного середовища передбачають, зокрема, відшкодування в установленому порядку збитків, завданих порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища (стаття 41 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища")
Відповідно до приписів статей 68, 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.
Колегія суддів враховує, що відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Підставою деліктної відповідальності є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка завдала шкоду. Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти як неправомірність поведінки особи; вина завдавача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.
Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.
При цьому у вирішенні спорів про відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, слід виходити з презумпції вини правопорушника, тобто на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, в свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.
Відсутність хоча б одного із зазначених елементів, що утворюють склад правопорушення, не дає підстави кваліфікувати поведінку боржника як правопорушення та, відповідно, не може бути підставою застосування відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.
У статті 1 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" визначено, що норматив гранично допустимого викиду забруднюючої речовини стаціонарного джерела – це гранично допустимий викид забруднюючої речовини або суміші цих речовин в атмосферне повітря від стаціонарного джерела викиду.
Відповідно до статті 7 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" нормативи гранично допустимих викидів забруднюючих речовин та їх сукупності, які містяться у складі пилогазоповітряних сумішей, що відводяться від окремих типів обладнання, споруд і надходять в атмосферне повітря від стаціонарних джерел, встановлюються з метою забезпечення дотримання нормативів екологічної безпеки атмосферного повітря з урахуванням економічної доцільності, рівня технологічних процесів, технічного стану обладнання, газоочисних установок. Для діючих і тих, що проектуються, окремих типів обладнання і споруд залежно від часу розроблення та введення у дію, наявності наукових і технічних розробок, економічної доцільності встановлюються: норматив гранично допустимого викиду забруднюючої речовини стаціонарного джерела; технологічні нормативи допустимих викидів забруднюючих речовин або їх суміші, які визначаються у місці їх виходу з устаткування. До технологічних нормативів допустимих викидів забруднюючих речовин належать: поточні технологічні нормативи - для діючих окремих типів обладнання, споруд на рівні підприємств з найкращою існуючою технологією виробництва аналогічних за потужністю технологічних процесів; перспективні технологічні нормативи - для нових і таких, що проектуються, будуються або модернізуються, окремих типів обладнання, споруд з урахуванням досягнень на рівні передових вітчизняних і світових технологій та обладнання.
В силу частини п`ятої статті 11 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися після отримання дозволу, виданого суб`єкту господарювання, об`єкт якого належить до другої або третьої групи, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.
Підприємства, установи, організації та громадяни - суб`єкти підприємницької діяльності, що здійснюють викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря та діяльність яких пов`язана з впливом фізичних та біологічних факторів на його стан, зобов`язані: здійснювати організаційно-господарські, технічні та інші заходи щодо забезпечення виконання вимог, передбачених нормативами екологічної безпеки у галузі охорони атмосферного повітря, дозволами на викиди забруднюючих речовин тощо (частина перша статті 10 Закону України "Про охорону атмосферного повітря").
За умовами частини першої статті 33 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" особи, винні у перевищенні обсягів викидів забруднюючих речовин, встановлених у дозволах на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря, несуть відповідальність згідно із законом.
Порядок визначення розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, здійснених юридичними особами незалежно від форми власності та господарювання, фізичними особами-підприємцями, а також юридичними особами-нерезидентами, передбачений Методикою розрахунку розмірів відшкодування збитків, які заподіяні державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, затвердженою наказом Міністерства енергетики та захисту довкілля України №277 від 28.04.2020 (далі – Методика).
Пункт 1.5 Методики містить визначення низки термінів, зокрема:
-викид – надходження в атмосферне повітря забруднюючих речовин або суміші таких речовин;
-забруднююча речовина – речовина хімічного або біологічного походження, що присутня або надходить в атмосферне повітря і може прямо або опосередковано справляти негативний вплив на здоров`я та стан навколишнього природного середовища;
-організований викид – викид, який надходить в атмосферу через спеціально споруджені газоходи, труби та інші споруди;
-стаціонарне джерело забруднення атмосфери – підприємство, цех, агрегат, установка або інший нерухомий об`єкт, що зберігає свої просторові координати протягом певного часу і здійснює викиди забруднюючих речовин в атмосферу.
У пункті 2.1 Методики вказано, що наднормативними викидами забруднюючих речовин в атмосферне повітря вважаються: викиди забруднюючих речовин, які перевищують затверджені гранично допустимі викиди, встановлені дозволом; викиди забруднюючих речовин, на які відсутній дозвіл, уключаючи окремі забруднюючі речовини, викиди яких підлягають регулюванню відповідно до законодавства; викиди, що здійснюються з перевищенням технологічних нормативів допустимих викидів забруднюючих речовин, що відводяться від окремих типів обладнання, споруд у місці їх виходу з устаткування, встановлені у дозволі; викиди, які здійснюються у разі невиконання в установлені в дозволі терміни запланованих заходів щодо скорочення викидів забруднюючих речовин; аварійні викиди.
Факт наднормативного викиду забруднюючих речовин в атмосферне повітря встановлюється державними інспекторами за результатами інструментально-лабораторних методів контролю, документальної перевірки суб`єкта господарювання та/або розрахунковими методами (пункт 2.2 Методики).
Відповідно до пункту 3.4 Методики розрахунок маси наднормативного викиду газоподібної забруднюючої речовини в атмосферне повітря від паливовикористовуючого обладнання (у продуктах горіння) здійснюється за формулою: 
mi = 3,6 х 10-6 х ( - ) х qv0к х T,	 	
де: 
-mi - маса наднормативного викиду i-тої забруднюючої речовини в атмосферне повітря від паливовикористовуючого обладнання, т;
- - середнє арифметичне значення результатів вимірювань масової концентрації     i-тої забруднюючої речовини у сухих відхідних газах (трьох послідовно відібраних об`єднаних проб), приведених до стандартного (регламентованого) вмісту кисню (3%, 6%, 15%) або іншого відповідно до технологічного регламенту, мг/м3;
- - значення затвердженого нормативу викиду i-тої забруднюючої речовини, наведеного в дозволі, мг/м3;
-qv0к - значення об`ємної витрати газопилового потоку від джерела викиду i-тої забруднюючої речовини, приведене до нормальних умов та стандартного (регламентованого) вмісту кисню вмісту кисню (3%, 6%, 15%) або іншого відповідно до технологічного регламенту, м3/с;
-T - час роботи джерела викиду i-тої забруднюючої речовини в режимі наднормативного викиду, год.
В силу пункту 3.4.2 Методики приведення об`ємної витрати газопилового потоку джерела викиду i-тої забруднюючої речовини до стандартного (регламентованого) вмісту кисню, здійснюється за формулою:
qv0к = qvо х (21 - jо2 вимір) / (21 - jо2 ст(регл)),	 	
де:
-qV0 - об`ємна витрата газопилового потоку за нормальних умов, м3/с;
-jо2 вимір - об`ємна частка кисню за результатом вимірювання, %;
-jо2 ст(регл) - стандартний (регламентований) вміст кисню (3%, 6%, 15%) або інший відповідно до технологічного регламенту.
За умовами пункту 3.4.3 Методики у разі конструктивних особливостей газоходів, що унеможливлюють інструментальне вимірювання необхідних параметрів для визначення об`ємної витрати газопилового потоку від паливовикористовуючого обладнання (котли до 50 МВт) по всьому вимірювальному перерізу, її значення розраховується на основі відомостей щодо видів та обсягів витраченого палива, наданих суб`єктом господарювання у вигляді довідки, за формулою:
qvо = B х [ V0г + V0в х (a    - 1)] / 3600,	 	
де: 
-qvо - об`ємна витрата газопилового потоку за нормальних умов у перерахунку на сухий газ (секундний об`єм сухих димових газів, що відводяться від кожної одиниці паливовикористовуючого обладнання, у місці їх виходу з устаткування або пилогазоочисного обладнання), нм3/с;
-B - витрата палива, приведена до нормальних умов, нм3/год;
-V0г - теоретичний об`єм продуктів горіння (об`єм димових газів), що утворюється при спалюванні 1 м3 або 1 кг палива при a = 1 та нормальних умов, в залежності від родовища палива, м3/м3;
-V0в - теоретичний об`єм повітря, необхідного для спалювання 1 м3 або 1 кг палива при a = 1 та нормальних умов, м3/м3 або м3/кг;
-a (альфа) - безрозмірний коефіцієнт надлишку повітря, значення якого розраховується за результатами вимірювань показників роботи котла, під час відбирання проб та/або визначення масової концентрації і-тої забруднюючої речовини інструментальним методом, за формулою:
A = [1 + 0,9 • (h    - 1)],	 	
де: 
-h - безрозмірний коефіцієнт розбавлення повітря, значення якого розраховується за формулою:
 	 	
де:
-jо2вимір - об`ємна частка кисню за результатом вимірювання, %.
Згідно з пунктом 4.1 Методики розмір збитків розраховується за формулою:

де:
-З - розмір збитків, грн;
-mі - маса наднормативного викиду i-тої забруднюючої речовини, т;
-1,1П - розмір мінімальної заробітної плати (П) на дату виявлення порушення за одну тонну умовної забруднюючої речовини, помноженої на коефіцієнт (1,1), грн/т;
-Aі - безрозмірний показник відносної небезпечності i-тої забруднюючої речовини;
-Кт - коефіцієнт, що враховує територіальні соціально-екологічні особливості;
-Кзі - коефіцієнт, що залежить від рівня забруднення атмосферного повітря населеного пункту i-тою забруднюючою речовиною.
У пункті 2.9 Методики вказано, що за результатами перевірки суб`єкта господарювання, складається акт перевірки в установленому законодавством порядку із зазначенням часу роботи джерела викиду в режимі наднормативного викиду в годинах. 
Час роботи джерела в режимі наднормативного викиду визначається з дати початку вчинення порушення до моменту його усунення з урахуванням фактично відпрацьованого часу. Інформацію про фактичний відпрацьований час в режимі наднормативного викиду (в годинах) надає суб`єкт господарювання по кожному джерелу викиду (утворення). У разі не надання суб`єктом господарювання інформації протягом 15 календарних днів з моменту отримання письмового запиту (припису) фактичний час роботи джерела викиду вважати   24 годинним на добу (пункт 3.11 Методики).
У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.
Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Слід зауважити, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж.К. та інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") Європейський суд з прав людини наголосив, що цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей", тобто суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 Господарського процесуального кодексу України, втрачає сенс.
Як зазначалося вище, актом №140 від 24.03.2021, складеним за результатами проведення Державною екологічною інспекцією Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) у період з 11.03.1021 по 24.03.2021 планової перевірки дотримання Приватним акціонерним товариством "Миколаївська теплоелектроцентраль" вимог природоохоронного законодавства, встановлено перевищення нормативу викиду оксидів азоту на енергетичному котлі ТКП-2 ст.№1 відповідно до протоколу вимірювань вмісту забруднюючих речовин в організованих викидах стаціонарних джерел №5 від 16.03.2021.
На підставі вищенаведеного акту Державна екологічна інспекція Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) спочатку винесла припис №82 від 25.03.2021, яким зобов`язала відповідача усунути порушення природоохоронного законодавства в строк до 26.03.2021, а в подальшому у період з 29.03.2021 по 02.04.2021 провела позапланову перевірку дотримання вимог природоохоронного законодавства в частині виконання вимог припису, за результатами якої складено акт №176 від 02.04.2021, що фіксує усунення раніше виявленого порушення.
Отже, сам факт порушення відповідачем природоохоронного законодавства у вигляді перевищення нормативу викиду оксидів азоту на енергетичному котлі ТКП-2 ст.№1 було виявлено за результатами проведення інструментально-лабораторного контролю відібраних проб 16.03.2021, при цьому планова перевірки продовжувала тривати до 24.03.2021.
Наявність вищенаведеного порушення природоохоронного законодавства відповідачем не оспорюється.
Водночас з матеріалів справи вбачається, що вже безпосередньо в день виявлення зазначеного порушення відповідач звернувся до Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) з листом №04-11/484 від 16.03.2021 щодо організації повторного відбору проб викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря від енергетичного котла ТКП-2 ст.№1, а в подальшому з листом-повідомленням №04-11/504 від 18.03.2021 про усунення недоліків по перевищенню викидів оксидів азоту на енергетичному котлі ТКП-2 ст.1, на підтвердження чого до цього листа було додано протоколи замірів викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря від 17.03.2021, проведених сертифікованим газоаналізатором Testo 330-ILL (копія свідоцтва наявна у матеріалах справи).
З огляду на відсутність будь-якого реагування на зазначені звернення зі сторони Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області), відповідач направив відповідачу лист №04-11/522 від 22.03.2021, в якому повторно повідомив про усунення ним виявленого перевищення нормативу викиду оксидів азоту на енергетичному котлі ТКП-2 ст.№1 ще 17.03.2021 і додатково до протоколів замірів викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря від 17.03.2021 надав відповідні протоколи від 19.03.2021 та від 22.03.2021.
Між тим, доказів реагування Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) на вказане звернення матеріали справи не містять, як і не подано доказів об`єктивної неможливості організації позивачем повторного відбору проб викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря від енергетичного котла ТКП-2 ст.№1 на підставі неодноразових звернень Приватного акціонерного товариства "Миколаївська теплоелектроцентраль" про усунення порушень ще у ході проведення планової перевірки, тривалість якої була встановлена до 24.03.2021.
У матеріалах справи також відсутні та ні прокурором, ні позивачем до суду першої інстанції не подано жодного доказу на підтвердження недостовірності відомостей, викладених у протоколах замірів викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря від 17.03.2021, проведених газоаналізатором Testo 330-ILL, що на час проведення замірів мав чинне свідоцтво про повірку та сертифікат визнання спроможності проведення вимірювань №РН-018/2020 від 14.05.2020, яким за результатами оцінювання Державне підприємством "Миколаївстандартметрологія" засвідчило спроможність проведення таких вимірювань відповідачем.
Натомість, безпідставно проігнорувавши всі звернення відповідача щодо усунення порушення природоохоронного законодавства ще 17.03.2021 та надані на підтвердження цих обставин докази, Державна екологічна інспекція Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) зафіксувала таке усунення лише в акті №176 від 02.04.2021 на підставі протоколу вимірювань вмісту забруднюючих речовин в організованих викидах стаціонарних джерел №10 від 30.03.2021, тобто сам позивач, встановивши у приписі строк для виконання його вимог 26.03.2021, не вчинив вимог щодо своєчасної та оперативної перевірки факту усунення Приватним акціонерним товариством "Миколаївська теплоелектроцентраль" наведеного вище порушення.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04, пункт 70) суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Зокрема, суд зазначив, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Зі здійсненого позивачем розміру збитків вбачається, що ним визначено час роботи джерела викиду забруднюючої речовини, який складає 312 годин, а саме: з 09 год 50 хв 16.03.2021 по 10 год 10 хв 29.03.2021.
Між тим, враховуючи підтверджений належними та допустимими доказами факт усунення відповідачем порушення природоохоронного законодавства у вигляді перевищення викидів оксидів азоту ще 17.03.2021, безпідставне визначення Державною екологічною інспекцією Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) часу роботи джерела в режимі наднормативного викиду у кількості 312 годин, які охоплюють період 16.03.2021-29.03.2021, що зумовлено бездіяльністю самого позивача щодо проведення перевірки повідомленої Приватним акціонерним товариством "Миколаївська теплоелектроцентраль" обставини негайного усунення ним порушення, призвело до свідомого та необґрунтованого завищення заявленого до стягнення розміру збитків, що є неприпустимим і суперечить загально-правовим принципам справедливості, законності та верховенства права.
Таким чином, з огляду на те, що наявними у матеріалах справи доказами, а саме: довідкою відповідача щодо часу роботи котлоагрегату, підтверджується, що фактичний час роботи джерела викиду забруднюючих речовин тривав 24 год 30 хв (з 09 год 50 хв 16.03.2021 по 10 год 20 хв 17.03.2021), а не 312 годин (з 09 год 50 хв 16.03.2021 по 10 год  10 хв 29.03.2021), як помилково визначив позивач, Південно-західний апеляційний господарський суд, встановивши обґрунтованість контррозрахунку відповідача, проведеного арифметично правильно з урахуванням Методики, погоджується з висновком Господарського суду Миколаївської області про наявність правових підстав для стягнення з Приватного акціонерного товариства "Миколаївська теплоелектроцентраль" збитків, заподіяних державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, у розмірі 60699,98 грн за період з 09 год 50 хв 16.03.2021 по 10 год     20 хв 17.03.2021, у той час як у решті позовних вимог про стягнення 731125,33 грн збитків, нарахованих за період з 10 год 20 хв 17.03.2021 по 10 год 10 хв 29.03.2021, необхідно відмовити з підстав необґрунтованості.
Доводи апелянта про те, що моментом усунення вищевказаного порушення природоохоронного законодавства є дата проведення самим позивачем замірів, за результатами яких встановлено відсутність перевищення гранично допустимих викидів забруднюючих речовин, колегією суддів оцінюються критично, оскільки згідно з пунктом 3.12 Методики факт усунення порушення (наднормативного викиду) може бути підтверджений: даними інструментально-лабораторних вимірювань, проведених уповноваженими територіальними і міжрегіональними територіальними органами Держекоінспекції або лабораторіями суб`єкта господарювання та інших акредитованих на проведення відповідних вимірювань, у присутності державного інспектора (за згодою) у разі перевищення затверджених нормативів викидів. Відтак відповідно до вимог Методики присутність державного інспектора на час проведення відповідних вимірювань викидів не є обов`язковою умовою, а лише може мати місце за його згодою, між тим у даному випадку Державна екологічна інспекція Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області), перебуваючи на підприємстві відповідача з плановою перевіркою, отримавши від відповідача лист-запрошення для організації повторного відбору проб викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря від енергетичного котла ТКП-2 ст.№1 та лист про усунення порушень 17.03.2021, не вчинила жодних дій для забезпечення участі державного інспектора у проведенні вимірювань.
Твердження скаржника про неправильність проведеного судом першої інстанції розподілу витрат зі сплати судового збору також є безпідставними, адже місцевий господарський суд, враховуючи часткове задоволення позовних вимог прокурора у сумі 60699,98 грн, що складає 7,65% від ціни позову, обґрунтовано здійснив розподіл судового збору пропорційно задоволеним вимогам відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України та, як наслідок, правомірно стягнув з відповідача на користь Миколаївської обласної прокуратури судовий збір у сумі 910,50 грн, тим більше, що нормами чинного законодавства не передбачено, що сума судового збору при пропорційному розподілі судових витрат, яка підлягає стягненню з однієї сторони на користь іншої, повинна бути не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, натомість підпункт 1 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір", на який посилається апелянт та який передбачає відповідні обмеження, стосується виключно визначення розміру судового збору, що підлягає сплаті при зверненні до господарського суду першої інстанції з позовною заявою.
В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.
Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позову; твердження апелянта про порушення Господарським судом Миколаївської області норм права при ухваленні рішення від 31.07.2024 у справі №915/1510/23 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.
Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури залишити без       задоволення, рішення Господарського суду  Миколаївської області від 31.07.2024 у справі  №915/1510/23 – без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Миколаївську обласну прокуратуру.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 28.11.2024.

Головуючий суддя                                                                                 С.В. Таран

Суддя                                                                                                    К.В. Богатир

Суддя                                                                                                    Л.В. Поліщук