П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
11 листопада 2024 року                                                                                      м. Київ
 
Справа № 359/9096/23
Провадження № 22-ц/824/12267/2024
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Стрижеуса А. М.,
суддів: Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,
 
сторони:         позивач          ОСОБА_1 
відповідач      ОСОБА_2 
 
розглянувши в порядку письмового провадженнями за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , подану адвокатом Гуртовою Тетяною Іванівною, на рішення Бориспільського  міськрайонного суду Київської області від 26 березня  2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У серпні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення коштів
Позов мотивований тим, що від шлюбу у сторін народився спільний син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2018 року шлюб між сторонами розірвано, ОСОБА_5 повернуто дошлюбне прізвище ОСОБА_6 та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4 аліменти в розмірі частини щомісячного доходу батька, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 25 липня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття. З 05 жовтня 2020 року син ОСОБА_7 проживає разом з батьком.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2022 року, ухваленим у цивільній справі за № 359/9564/20, визначено місце проживання дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 .. Припинено з 05 жовтня 2020 року стягнення аліментів на утримання дитини ОСОБА_8 з батька ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в розмірі частки заробітку (доходу) платника податків, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, по виконавчому листу за № 2/359/2230/18 від 08 листопада 2018 року виданого Бориспільським міськрайонним судом Київської області по виконавчому провадженню за № НОМЕР_2 від 19 грудня 2018 року, відкритого державним виконавцем Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Степів Ю.О.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_8 в розмірі частки заробітку (доходу) платника податків, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі позовної заяви, а саме з 02 грудня 2020 року, і до досягнення дитиною повноліття. Дане судове рішення набрало законної сили після перегляду в Київському апеляційному суді.
У зв`язку з цим 24 травня 2023 року, на підставі заяви ОСОБА_1 , постановою Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції про закінчено виконавче провадження за № НОМЕР_2 від 03 липня 2023 року.
ОСОБА_2 була активним учасником цивільної справи № 359/9564/20, знала про її розгляд судом та те, що син ОСОБА_4 проживає у батька з жовтня 2020 року, однак попри це не відкликала виконавчий лист у виконавчому провадження НОМЕР_2 від 03 липня 2023 року та не повертала позивачу отримані від нього, як аліменти, грошові кошти в розмірі 130 507,86 грн. на утримання сина в період з жовтня 2020 року по липень 2023 року.
 Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі, та призначено розгляд справи.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2024 року позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів- задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 недобросовісно отримані аліменти за період з жовтня 2020 року по липень 2023 року в розмірі 130 507 (сто тридцять тисяч п`ятсот сім) гривень 86 (вісімдесят шість) копійок.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1305 (одна тисяча триста п`ять) гривень 07 (сім) копійок.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що отримання ОСОБА_2 аліментів, за умови постійного проживання сина ОСОБА_4 з жовтня 2020 року до липня 2023 року та його перебування на утримані батька ОСОБА_1 , не відповідає принципу добросовісності, оскільки  свідчить про очевидну безпідставність отримання таких коштів.
15 травня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Гуртова Т.І. звернулась до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2024 року, у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, в якій просила скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що у ОСОБА_2 відсутні підстави для повернення коштів, оскільки вона отримувала кошти на утримання дитини відповідно до рішення суду а отже, є добросовісним набувачем. Рішення суду про припинення сплати аліментів позивачем відповідачеві набрало законної сили 24 травня 2023 року.
Згідно з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 травня 2024 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу Стрижеусу А.М.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 травня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвокат Гуртова Т.І. на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів.
Ухвалою Київського апеляційного суд увід 31 липня 2024 року закінчено підготовчі дії у справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвокат Гуртова Т.І. на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів.
11 червня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив представника ОСОБА_1 - адвоката Редіч Н.Ю. на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Гуртової Т.І. на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2024 року, в якому вона просила закрити апеляційне провадження. 
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено статтею 368 ЦПК України, частина перша якої встановлює, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Ураховуючи те, що справа в силу своїх властивостей є малозначною, розгляд справи Київським апеляційним судом здійснюється в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, урахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Встановлено, що 21 червня 2008 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 (прізвище після реєстрації шлюбу ОСОБА_5 ).
Від даного шлюбу сторони мають сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Наведене підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції Київської області.
21 вересня 2018 року рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області шлюб між сторонам розірвано, відновлено дошлюбне прізвище ОСОБА_3 на ОСОБА_6 , а також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частини його щомісячного доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 25 липня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття. Дане судове рішення набрало законної сили 23 жовтня 2018 року.
У зв`язку з цим, на підставі виконавчого листа № 2/359/2230/18 виданого 08 листопада 2018 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області, Бориспільським відділом державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), було заведене виконавче провадження № НОМЕР_2 на виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області 21 вересня 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2022 року, ухваленого у цивільній справі за № 359/9564/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради про визначення місця проживання дитини, припинення стягнення аліментів на дитину та стягнення аліментів на дитину, визначено місце проживання дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 .. Припинено з 05 жовтня 2020 року стягнення аліментів на утримання дитини ОСОБА_8 з батька ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в розмірі частки заробітку (доходу) платника податків, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, по виконавчому листу за № 2/359/2230/18 від 08 листопада 2018 року виданого Бориспільським міськрайонним судом Київської області по виконавчому провадженню за № НОМЕР_2 від 19 грудня 2018 року відкритого державним виконавцем Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Степів Ю.О.. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_8 в розмірі частки заробітку (доходу) платника податків, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі позовної заяви, а саме з 02 грудня 2020 року, і до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постановою Київського апеляційного суду від 24 травня 2023 року вищевказане судове рішення залишено без змін та набрало законної сили.
Судовими рішеннями, ухваленими у цивільній справі № 359/9564/20 встановлено, що з 05 жовтня 2020 року дитина ОСОБА_7 на постійній основі проживає разом з батьком ОСОБА_1 .. Доводи ОСОБА_2 щодо необґрунтованості припинення стягнення аліментів на її користь не заслуговують на увагу, оскільки в силу вимог ч. 4 ст. 273 ЦПК України в даному випадку змінилися обставини, що впливали на розмір платежів позивача по аліментах, їх тривалість чи припинення, а саме дитина перестала проживати з матір`ю та перебуває на повному утриманні батька. В даному випадку отримання ОСОБА_2 аліментів, за умови перебування сина ОСОБА_4 на утримані ОСОБА_1 та проживання з  останнім, не відповідає принципу добросовісності, оскільки  свідчить про очевидну безпідставність отримання таких коштів.
Постановою державного виконавця Бориспільським відділом державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі по тексту - ДВС) ОСОБА_9 від 03 липня 2023 року виконавче провадження за № НОМЕР_2 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» закінчено.
Згідно довідки ДВС № 68503 від 09 серпня 2023 року ОСОБА_1 у виконавчому проваджені № НОМЕР_2 за період з жовтня 2020 року по червень 2023 року включно сплачено аліменти на суму 130 507 грн. 86 коп..
Вказане додатково підтверджується довідками про доходи ОСОБА_1 видані 11 липня 2023 року роботодавцем Державним підприємством «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» за 2020, 2021, 2022 та 2023 роки.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як убачається з матеріалів справи, рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2022 року у справі № 359/9564/20 було встановлено, що правовою підставою для стягнення з позивача на користь відповідача аліментів на утримання дитини ОСОБА_8 було: проживання дитини разом з мамою, судове рішення про стягнення аліментів та відкрите виконавче провадження на виконання цього рішення, тобто існувала правова підстава для стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 в рахунок сплати аліментів.
З 05 жовтня 2020 року дитина постійно проживає разом з батьком, відтак, в силу вимог ч. 4 ст. 273 ЦПК України, в даному випадку змінилися обставини, що впливали на розмір платежів позивача по аліментах, їх тривалість чи припинення, у зв`язку з чим судовим рішенням припинено їх стягнення з батька ОСОБА_1 на користь матері ОСОБА_2 .
Попри це відповідач, будучи достеменно обізнаною про те, де, з ким, протягом якого часу проживає її син ОСОБА_7 , продовжувала отримувати в період з жовтня 2020 року по червень 2023 року включно від позивача аліменти на утримання дитини, не вчиняла дії щодо відкликання виконавчого листа № НОМЕР_2 з ДВС, не перераховувала грошові кошти, отримані як аліменти, на картковий рахунок відкритий на ім`я ОСОБА_1 чи сина ОСОБА_4 , у зв`язку з чим отримала та зберегла грошові кошти в розмірі 130 507 грн. 86 коп.. Доказів протилежного суду сторонами не надано
В свою чергу, суду звертає увагу на те, що сторонами також не надано жодних доказів наявності помилки у розрахунку цих виплат, як аліментів, доказів їх неотримання ОСОБА_2 та доказів несення відповідачем витрат, за рахунок отриманих аліментів, на утримання сина ОСОБА_4 .
Зазначене також було встановлено у постанові Київського апеляційного суду від 31 травня 2023 року під час апеляційного перегляду рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2022 року у справі № 359/9564/20. 
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
У пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №№ 73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано: «… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець завершене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності.
Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
В постанові постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17, зазначено що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010  зазначено, що апеляційний суд не врахував, що у цивільному процесі діє правило, за яким обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина третя статті 61 ЦПК у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року; частина четверта статті 82 ЦПК у редакції від 03 жовтня 2017 року).
Отже враховуючи викладене суд дійшов до висновку, що факт проживання неповнолітнього ОСОБА_8 з батьком ОСОБА_1 з жовтня 2020 року по травень 203 року не потребує доказування у вказаній справі, оскільки це було встановлено рішення суду.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи з жовтня 2020 року по травень 2023 року ОСОБА_1 продовжував сплачувати аліменти ОСОБА_10 на утримання неповнолітнього ОСОБА_8 хоча в зазначений період він проживав з батьком ОСОБА_1 .
Згідно ч. 1 - 3 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
За правилами ч. 1 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.
Положеннями ст. 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність  правової підстави для набуття або збереження майна. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Відповідно ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобро-совісності з боку набувача.
При цьому, правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі за № 753/15556/15 (провадження № 14-445цс18).
Як було встановлено, рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2022 року у справі № 359/9564/20 було визначено, що з 05 жовтня 2020 року ОСОБА_11 постійно проживає разом з батьком ОСОБА_1 .
Тобто, оскільки ОСОБА_11 не проживав з ОСОБА_2 в проміжок часу з жовтня 2020 року по травень 2023 року, ОСОБА_2 не витрачала вказані кошти на утримання дитини.
Разом з тим ОСОБА_1 перераховував аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_8 за вказаний період на рахунок ОСОБА_2 , що підтверджується матеріалами справи.
Також вказані кошти не передавались ОСОБА_1 для утримання неповнолітнього ОСОБА_12 .
Також в матеріалах справи відсутні докази наявності помилки у розрахунку цих виплат, як аліментів, доказів їх неотримання ОСОБА_2 та доказів несення відповідачем витрат, за рахунок отриманих аліментів, на утримання неповнолітнього ОСОБА_12 .
Також ОСОБА_2 не було подано заяву до державної виконавчої служби про припинення стягнення аліментів у зв`язку зі зміною обставин.
Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. 
Відповідно до постанови Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17, добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. 
У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), зазначено, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. 
Відповідно до постанови Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 910/1873/17, принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. 
У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. 
Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право, що, на переконання судової колегії, і мало місце у даній справі - відповідач, визнаючи в актах приймання-передачі та гарантійному листі факт виконання позивачем умов Договору щодо укладення договорів страхування та підтверджуючи надходження сум страхових платежів і зазначаючи суми комісійної винагороди позивачу, гарантуючи їх виплату, у судових засіданнях зайняв протилежну позицію та став стверджувати про відсутність доказів того, що саме за участі позивача укладено низку договорів страхування. 
Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що ОСОБА_2 було порушено принцип добросовісності отримання грошових коштів а саме аліментів на утримання дитини, оскільки в період з жовтня 2020 по травень 2023 року неповнолітній ОСОБА_11 не проживав з відповідачкою, а отже коштів на його утримання вона не витрачала.
Разом з тим, посилання апелянта на те, що аліменти стягувались відповідно до судового рішення а тому відповідачка є добросовісним отримувачем, є необґрунтованими, оскільки  цільове призначення коштів відповідно до судового рішення це утримання неповнолітнього ОСОБА_8 , проте судом було встановлено, що за вказаний період ОСОБА_13 , кошти на утримання ОСОБА_12 не витрачались.
Отже доводи апелянта про те, що вона є добросовісним набувачем грошових коштів є необґрунтованими, та такими, що суперечать матеріалам справи.
Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2024 року без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.
Оскільки Київський апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат у зв`язку зі сплатою судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд не здійснюється.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , поданою адвокатом Гуртовою Тетяною Іванівною, на рішення Бориспільського  міськрайонного суду Київської області 26 березня  2024 року - залишити без задоволення.
Рішення Бориспільського  міськрайонного суду Київської області 26 березня  2024 року-  залишити без змін.
Постанова Київського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня вручення такого судового рішення лише з підстав, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                                        А. М. Стрижеус
 
Судді:                                                                                          Л. Д. Поливач
 
      О. І. Шкоріна