ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/1852/23  Номер провадження 22-ц/814/2246/24	Головуючий у 1-й інстанції Попов М.С.  Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 грудня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.
суддів: Карпушина Г.Л., Чумак О.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Зогаль Олександра Миколайовича
на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 23 лютого 2024 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя
та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:
05 липня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він з 22.02.2000 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 14.02.2020. 
У період спільного проживання та ведення спільного господарства ними набуто у власність та зареєстровано за ОСОБА_1 : мікроавтобус MERCEDES-BENZ SPRINTER 313 CDI, 2008 року випуску; автомобіль MITSUBISHI PAJERO SPORT, 2011 року випуску; гараж за адресою АДРЕСА_1 гараж НОМЕР_1 ; нежитлове приміщення будівля, магазин павільйонного типу, загальною площею 52,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 . 
За ОСОБА_2 зареєстровано: нежитлова будівля магазин по торгівлі промисловими товарами, А-2, загальна площа 329,8 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 ; житловий будинок загальною площею 41.1 кв.м за адресою АДРЕСА_4 ; земельна ділянка площею 0,0742 га, що розташована за адресою АДРЕСА_4 , кадастровий номер 5321610100:50:002:1002.
31.08.2015 сторони почали будівництво нового будинку за адресою АДРЕСА_4 , та будинок площею 41,1 кв.м було демонтовано. На дату звернення до суду, новобудову не було прийнято в експлуатацію.
Враховуючи викладене просив визнати за ним одноособове право власності на частину спільного майна подружжя, що складається із: мікроавтобусу MERCEDES-BENZ SPRINTER 313 CDI 2008 р. випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 ; гаража, розташованого за адресою АДРЕСА_1 гараж НОМЕР_1 ; нежитлового приміщення - будівлі, магазину павільйонного типу, загальною площею 52,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 ; домогосподарства за адресою АДРЕСА_4 , що складається із: земельної ділянки площею 0,0742 га кадастровий номер 5321610100:50:002:1002, недобудований та не введений в експлуатацію будинок загальною площею 120 кв.м. А-1 із господарсько-побутовими приміщеннями: літня кухня (Б,Б,б,б), навісом (к), вбиральною (л), лазня (м), вольєр (ж), гараж (В); визнати право власності на 1/3 частину нежитлової будівлі - магазину по торгівлі промисловими товарами, А-2, загальна площа 329,8 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 , площею 100 кв.м. розміщені на першому поверсі будівлі, технічний поверх (горіще); встановити у нежитловій будівлі - магазині по торгівлі промисловими товарами, А-2, загальна площа 329,8 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 , площами загального користування - сходи між поверхами та сходинкові клітини; стягнути з відповідача на його користь судові витрати.
07 липня 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, його поділ та визнання права власності, та остаточно визначившись з предметом позову, просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя: житловий будинок «А 1» з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 41,1 кв. м., житлова площа: 26,1кв.м., який складається з сараю літ. «Б», сараю літ. «б», погребу літ. «б1», сараю літ. «б2», сараю літ. «В», вбиральні літ. «Г», огорожі «№ 1-3», колодязя літ. «К», замощення «4», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , - вказана будівля розширена шляхом добудов та перепланувань, в експлуатацію офіційно не введена; мікроавтобус MERCEDES-BENZ SPRINTER 313 CDI, 2008 року випуску; автомобіль MITSUBISHI PAJERO SPORT, 2011 року випуску; гараж № НОМЕР_1 розташований за адресою АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення будівля, магазин павільйонного типу, загальною площею 52,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 ; нежитлова будівля магазин по торгівлі промисловими товарами, А-2, загальна площа 329,8 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 ; поділити вище вказане майно між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/2 частині кожному; визнати за ОСОБА_2 право власності на частину вищевказаного майна, а також вирішити питання розподілу судових витрат.
Ухвалою Карлівського районного суду Полтавської області від 31 серпня 2023 року дані позови об`єднані в одне провадження.
Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 23 лютого 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності задоволено частково.
Визнано спільною сумісною власністю подружжя  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_3 , розташований на земельній ділянці площею 0,0742 га, кадастровий номер 53211610100:50:002:1002, та складається в цілому з житлового будинку літ. «А-1», житловою площею 26,1 кв. м., загальною площею 41,1 кв. м., сараю літ. «Б», сараю літ. «б», погребу літ. «б1», сараю літ. «б2», сараю літ. «В», вбиральні літ. «Г», огорожі «№ 1-3», колодязя літ. «К», замощення «№ 4»; земельну ділянку площею 0,0742 га, кадастровий номер 53211610100:50:002:1002; автомобіль марки «Mersedes-Benz» модель «Sprinter 313 CDI», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 ; автомобіль марки «Mitsubishi» модель «Pajero Sport», 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_6 , номер кузова НОМЕР_7 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_8 ; гараж № НОМЕР_1 , що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення будівля, магазин павільйонного типу, загальною площею 54,2 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ; нежитлову будівлю магазин по торгівлі промисловими товарами, А-2, загальною площею 329,8 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .
Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині кожному на вищевказане майно.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 8052 грн.
Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Зогаль О.М., просив скасувати його та ухвалити нове судове рішення про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Від представника ОСОБА_2 адвоката Пістряка М.С. до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення місцевого суду повною мірою відповідає вказаним вимогам.
Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 22 лютого 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 14 лютого 2020 року (т. 1, а.с. 63-64). 
Згідно Договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.03.2015, ОСОБА_2 придбано житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_4 , розташований на земельній ділянці площею 0,0742 га, кадастровий номер 5321610100:50:002:1002, та складається в цілому з: житлового будинку «А 1» з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 41,1 кв.м., житлова площа: 26,1 кв.м., сараю літ. «Б», сараю літ. «б», погребу літ. «б1», сараю літ. «б2», сараю літ. «В», вбиральні літ. «Г», огорожі «№ 1-3», колодязя літ. «К», замощення «4» (т. 1, а.с. 16).
Право власності за ОСОБА_2 зареєстровано 26.03.2015, що підтверджено копією Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1, а.с. 17).
Рішенням Карлівської міської ради від 12.08.2015 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для посвідчення права власності для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0742 га, кадастровий номер 5321610100:50:002:1002, в АДРЕСА_4 та передано вказану земельну ділянку їй у власність (т. 1, а.с. 18).
Окрім того, суду надано Повідомлення про початок будівництва в АДРЕСА_4 , Схему забудови, Ескіз намірів забудови (т. 1, а.с. 19-21, 22, 72-77).
Право власності за ОСОБА_2 на зазначену земельну ділянку зареєстровано 17.08.2015, що підтверджено копією Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1, а.с. 70).
09.07.2013 за ОСОБА_1 зареєстровано транспортний засіб - мікроавтобус MERCEDES-BENZ SPRINTER 313 CDI, 2008 року випуску (т. 1, а.с. 6).
04.05.2011 за ОСОБА_1 зареєстровано транспортний засіб - автомобіль MITSUBISHI PAJERO SPORT, 2011 року випуску (т. 1, а.с. 7).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_1 належить гараж № НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення будівля, магазин павільйонного типу, загальною площею 52,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 . 
Згідно Витягу про державну реєстрацію прав та Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.09.2010 (а.с. 11,12), за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на нежитлову будівлю магазин по торгівлі промисловими товарами, А-2, загальна площа 329,8 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 .
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 4 ЦПК України гарантовано право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності до положень частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав може бути визнання права.
Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певних об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує. 
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 686/23104/17 (провадження №61-46638св18) та підтверджена у постановах від 22 травня 2024 року у справі № 369/14186/17 (провадження № 61-10496св23),  від 29 травня 2024 року у справі № 756/11904/19 (провадження № 61-8235св22).
Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між н У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.
Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).
Встановивши, що спірне майно, а саме: житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_3 , розташований на земельній ділянці площею 0,0742 га, кадастровий номер 53211610100:50:002:1002, та складається в цілому з житлового будинку літ. «А-1», житловою площею 26,1 кв. м., загальною площею 41,1 кв. м., сараю літ. «Б», сараю літ. «б», погребу літ. «б1», сараю літ. «б2», сараю літ. «В», вбиральні літ. «Г», огорожі «№ 1-3», колодязя літ. «К», замощення «№ 4»; земельну ділянку площею 0,0742 га, кадастровий номер 53211610100:50:002:1002; автомобіль марки «Mersedes-Benz» модель «Sprinter 313 CDI», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 ; автомобіль марки «Mitsubishi» модель «Pajero Sport», 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_6 ; гараж №  НОМЕР_1 , що розташований за адресою:  АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення будівля, магазин павільйонного типу, загальною площею 54,2 кв. м., що розташоване за адресою:  АДРЕСА_2 ; нежитлова будівля магазин по торгівлі промисловими товарами, А-2, загальною площею 329,8 кв. м., що розташована за адресою:  АДРЕСА_3  набуте сторонами під час шлюбу, презумпція спільності майна подружжя не спростована, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України відсутні, тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновоку про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності по частину вказаного майна.
Звертаючись до суду з дани позовом ОСОБА_1 серед іншого просив вирішити питання щодо розподілу домогосподарства за адресою АДРЕСА_4 , що складається із - земельної ділянки площею 0,0742 га, кадастровий номер 5321610100:50:002:1002, недобудованого та не введеного в експлуатацію будинку загальною площею 120 кв. м. А-1 із господарсько-побутовими приміщеннями: літня кухня (Б,Б,б,б), навісом (к), вбиральною (л), лазня (м), вольєр (ж), гараж (В).
У позовних вимогах ОСОБА_2 просить вирішити питання, щодо житлового будинку «А 1» з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 41,1 кв. м., житлова площа: 26,1кв.м., який складається з сараю літ. «Б», сараю літ. «б», погребу літ. «б1», сараю літ. «б2», сараю літ. «В», вбиральні літ. «Г», огорожі «№ 1-3», колодязя літ. «К», замощення «4», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , - вказана будівля розширена шляхом добудов та перепланувань.
Разом з тим суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту наявності вказаного позивачем ОСОБА_1 розміру недобудованого та не введеного в експлуатацію будинку загальною площею 120 кв.м. із господарсько-побутовими приміщеннями: літня кухня (Б,Б,б,б), навісом (к), вбиральною (л), лазня (м), вольєр (ж), гараж (В).
У свою чергу, ОСОБА_2 у своїх вимогах зазначає, що будівля житлового будинку «А 1» з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 41,1 кв. м., житлова площа: 26,1кв.м. розширена шляхом добудов та перепланувань, але належних та допустимих доказів вказаної обставини суду не надано.
Внаслідок викладеного, суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність та недоведеність даних позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав. 
Приписами частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації - з моменту прийняття його до експлуатації, а в разі, коли право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації - з моменту державної реєстрації.
Згідно із частиною третьою статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації та з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, а отже є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю та може бути предметом поділу між подружжям.
Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 570/1268/17 (провадження № 61-9251св23), від 22 травня 2024 року у справі № 369/2750/21 (провадження № 61-11313св23).
Відповідно до частин першої, другої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Пунктом 2.3 глави 2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55, передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатися лише після визнання права власності на них відповідно до закону.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 березня 2024 року у справі № 335/8850/20 (провадження № 61-12209св23).
Отже, у розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.
Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22) зазначила, що «відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання».
Встановивши, що спірне майно є самочинним будівництвом, оскільки будинок не зданий в експлуатацію та який не зареєстрований у встановленому законом порядку, суд прийшов до правильного висновку щодо неможливості визнання його спільною сумісною власністю подружжя.
У даному випадку у сторін виникло право на частину будівельних матеріалів і виконаних робіт, вкладених у будівництво житлового будинку та господарських споруд, однак таких вимог сторони не заявляли, а тому суд дотримуючись принципу диспозитивності цивільного процесу дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні вищевказаних позовних вимог.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
Звертаючись до суду з позовними вимогами щодо поділу майна подружжя, ОСОБА_1 просив здійснити реальний поділ майна між подружжям шляхом виділення кожному в натурі окремих об`єктів рухомого та нерухомого майна.
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції вказав, що заявлені ним вимоги суперечать положенню ст. 70 СК України, оскільки на момент розгляду справи суду не надано доказів дійсної вартості спірного майна, що б дало суду можливість беззаперечно визначити пропроційність часток подружжя згідно вимог закону. 
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частини перша, друга статті 71 СК України).
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Суть поділу майна полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При ухваленні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, в зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням переліку об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення вартості.
Даний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 129/1964/18.
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а вразі недосягнення згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
 Разом з тим, звертаючись до суду з позовними вимогами щодо реального поділу спільного сумісного майна подружжя, ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів дійсної вартості даного майна, що унеможливлює суд визначити пропорційність часток подружжя та здійснити реальний поділ майна. 
Враховуючи викладене, з огляду на заперечення ОСОБА_2 щодо реального поділу майна подружжя, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . 
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Таким чином, суд першої та апеляційної інстанції розглядають справи виключно в межах заявлених сторонами вимог.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 наполягав на тому, що склад та обсяг майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними, дозволяє здійснити його реальний поділ шляхом передачі кожному з подружжя окремих об`єктів рухомого та нерухомого майна.
Разом з тим, в прохальній частині апеляційної скарги представник ОСОБА_1 адвокат Зогаль О.М. просив визнати за ОСОБА_1 право власності на частину спільного із ОСОБА_2 майна, що фактично було здійснено судовим рішенням, яке є предметом апеляційного перегляду.
Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.
Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  адвоката Зогаль Олександра Миколайовича залишити без задоволення.
Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 23 лютого 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:  О. Ю. Кузнєцова

Судді:  Г. Л. Карпушин

О. В. Чумак