ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
19 листопада 2024 року
м. Харків
справа № 644/9401/23
провадження № 22-ц/818/3721/24
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.
за участю секретаря: Сізонової О.О.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2024 року, постановлене під головуванням судді Бабенко Ю.П., - 
в с т а н о в и в:
       У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому просив здійснити поділ майна – квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Визнати за позивачем право власності на частину вказаної квартири. 
       Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2024 року позовні вимоги задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_2 в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Стягнуто з ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору у розмірі 5250,37 грн. 
       В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 просить скасувати частково і змінити рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2024 року, відступивши від засади рівності часток подружжя, та визнати за ОСОБА_1 право на 1/3 частину квартири в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
       Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; Вказує, що при розгляді справи, судом першої інстанції не повністю з`ясовано обставини, що мають значення для вирішення справи. Крім того, при ухвалені оскаржуваного рішення судом прийнято неналежні та недостовірні докази. 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України- в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що судом встановлено та сторонами не заперечується, що спірна квартира належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, оскільки була набута ними за час шлюбу за спільні кошти, незалежно від того, що право власності зареєстровано за відповідачем. Крім того, відповідачем не надано суду належні, допустимі та достатні докази для застосування судом ч. 2,3 ст. 70 СК України для збільшення її частки, зокрема не доведено, що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дітей. Проживання дітей з відповідачкою саме по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. 
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи. 
Судом встановлено, що 27.06.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 662, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 (а.с. 5).
Від шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 52,53).
З договору купівлі-продажу квартири від 27 грудня 2013 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 вбачається, що ОСОБА_2 придбала трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 71,8 кв.м. (а.с. 13,14). 
Відповідно до п. 3.1. вказаний договір укладається за згоди чоловіка - ОСОБА_1 . 
Як на підставу позовних вимог про поділ майна подружжя, ОСОБА_1 посилався на те, що сторонами під час шлюбу придбано нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 71,8 кв.м., яке зареєстроване на ОСОБА_2 . Зазначає, що на теперішній час сторони разом не проживають, досягти згоди щодо поділу спільного майна не можуть.
Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто ст. 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Зазначені вимоги Сімейного кодексу України кореспондуються з ч.3 ст.368 ЦК України майно, за якою набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що квартира АДРЕСА_2 є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 15589326 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , зареєстровано за ОСОБА_2 .
Висновок суду першої інстанції про те, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу, відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи. При цьому судом правильно визначено розмір часток кожного із подружжя у праві спільної сумісної власності в розмірі 1/2 частини за кожним. 
Доводи апелянта щодо наявності підстав для збільшення частки ОСОБА_2 у спільному майні подружжя у зв`язку з тим, що з відповідачем проживають спільні діти сторін, колегією суддів не приймаються, оскільки стороною відповідача не доведено, що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дітей. Проживання дітей з відповідачкою не є підставою для збільшення її частки у спільному майні за відсутності вищезазначених обставин.
Висновок суду першої інстанції про виділення часток кожного із подружжя у справі спільної сумісної власності в розмірі 1/2 частини за кожним відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий:                                                                О.В. Маміна

Судді:                                                                                Н.П. Пилипчук

       О.Ю. Тичкова

Повний текст судового рішення складено 21.11.2024 року.