П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  240/35625/23 
                                                            Головуючий у 1-й інстанції: Романченко Є.Ю. 
                                                            Суддя-доповідач:  Гонтарук В. М. 
09 жовтня 2024 року 
м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Гонтарука В. М. 
суддів:  Матохнюка Д.Б.  Білої Л.М. 
секретар судового засідання: Лунь Т.С.
за участю:
представника третьої особи: Левчук Тетяни Василівни 

 розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" до Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), третя особа: ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
позивач звернувся до суду з позовом до Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), третя особа: ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2024 року адміністративний позов задоволено.
Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Сторони своїм правом, передбаченим ст.ст. 300, 304 КАС України не скористались та не подали відзиви на апеляційну скаргу.
Представник ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримала, просила суд їх задовольнити.
Позивач та відповідач в судове засідання не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлені завчасно та належним чином. Причини неявки суду не відомі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що 22.05.2014 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис № 2005, яким запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно - квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та на підставі договору іпотеки від 30.05.2007 передане в іпотеку ПАТ "ОТП Банк", яке є правонаступником ЗАТ "ОТП Банк", яке є правонаступником Акріонерного комерційного банку "Райффайзенбанк Україна". Право вимоги за зазначеним договором іпотеки було придбано ТОВ "ОТП Факторинг Україна".
На момент вчинення приватним нотаріусом Бондар І.М. 22.05.2014 виконавчого напису № 2005 діяв Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року №606-ХІV (далі - Закон № 606-ХІV), а з 05.10.2016 року набув чинності Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року №1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VІІІ).
27.06.2014 представник позивача подав до Корольовського відділу державної виконавчої служби заяву про відкриття виконавчого провадження на підставі вказаного виконавчого напису.
Державним виконавцем Корольовського відділу державної виконавчої служби прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження від 03.07.2014 ВП №43833524 з виконання вказаного виконавчого напису та вчинено виконавчі дії.
24.07.2014 державним виконавцем прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.9 ч.1 ст. 47 Закону України № 606-ХІV у зв`язку із встановленням Законом України № 1304-VII "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника.
11.08.2023 засобами поштового зв`язку АТ "ОТП Банк" направив відповідачу заяву про відкриття провадження та примусове стягнення суми боргу по примусовому виконанні виконавчого напису нотаріуса від 22.05.2014 № 2005.
За результатами розгляду даної заяви, старший державний виконавець Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) прийняв рішення про повернення виконавчого напису, оформивши його повідомленням про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 16.08.2023. Як вбачається з вказаного повідомлення, виконавець керувався п. 2 ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження".
Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне. 
Як на одну із підстав для скасування вказаного рішення, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме на те, що суд першої інстанції розглянув дану адміністративну справу в порядку письмового провадження без виклику сторін, що суперечить ст. 287 КАС України, а також не надав можливості ОСОБА_1 скористатись правом на подання відзиву на адміністративний позов.
Досліджуючи вказані обставини, колегія суддів зазначає наступне.
Так, статтею 268 КАС України визначено особливості повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду окремих категорій адміністративних справ
У відповідності до вимог ч.1 вказаної статті, у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.
Згідно частини 2 вказаної статті, учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.
Частиною 3 ст.268 КАС України передбачено, що неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Здійснивши аналіз вищенаведеної правової норми, колегія суддів зазначає, що адміністративні справи з приводу оскарження рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця призначаються у відкритому судовому засіданні з повідомленням сторін.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року було відкрито провадження у справі та  вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання, що є процесуальним порушенням, яке визначене ст. 268 КАС України.
Крім того, як вбачається зі змісту вказаної вище ухвали, суд першої інстанції надав відповідачу та третій особі строк на подання відзиву та заперечень протягом п`яти днів з дня вручення копії вказаної ухвали.
Досліджуючи матеріали справи, судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно супровідного листа від 29 січня 2024 року ухвала про відкриття провадження була надіслана на адресу ОСОБА_1 та отримана останнім 12 лютого 2024 року. Водночас, ОСОБА_1 , 19 лютого 2024 року, тобто в межах п`ятиденного строку визначено в ухвалі Житомирського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року направив на адресу суду першої інстанції клопотання про розгляд справи за його участю, а також пояснення щодо позовної заяви.
Проте, суд першої інстанції за відсутності доказів про отримання ОСОБА_1 ухвали про відкриття провадження, здійснив розгляд справи без надання права останньому на подання пояснень та заперечень щодо позовної заяви, участі в судовому засіданні.
Вказані обставини свідчать про допущення судом першої інстанції порушення норм процесуального права.
Пунктом 3 частини третьої статті 317 КАС України передбачено, що підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права,  якщо справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Оскільки, як було зазначено вище, судом першої інстанції при розгляді даної справи було допущено порушення норм процесуального права, тому колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення за вказаних підстав зміні в мотивувальній частині.
Даючи оцінку доводам апелянта по суті спору, колегія суддів зазначає наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, 22.05.2014 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис № 2005, яким запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно - квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та на підставі договору іпотеки від 30.05.2007 передане в іпотеку ПАТ "ОТП Банк", яке є правонаступником ЗАТ "ОТП Банк", яке є правонаступником Акріонерного комерційного банку "Райффайзенбанк Україна". Право вимоги за зазначеним договором іпотеки було придбано ТОВ "ОТП Факторинг Україна".
На момент вчинення приватним нотаріусом Бондар І.М. 22.05.2014 виконавчого напису № 2005 діяв Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року №606-ХІV (далі - Закон № 606-ХІV), а з 05.10.2016 року набув чинності Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року №1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VІІІ).
27.06.2014 представник позивача подав до Корольовського відділу державної виконавчої служби заяву про відкриття виконавчого провадження на підставі вказаного виконавчого напису.
Державним виконавцем Корольовського відділу державної виконавчої служби прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження від 03.07.2014 ВП №43833524 з виконання вказаного виконавчого напису та вчинено виконавчі дії.
У відповідності до Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" №1304-VII, який набрав чинність 07.06.2014 року, не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) нерухоме майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань  громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, що викликає можливість виконання відповідного рішення".
Згідно з п. 9 ч.1 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження" № 606-ХІV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалось або здійснено частково, повертається стягувачу у разі якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення
У зв`язку з чим, 23.07.2014 державним виконавцем прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.9 ч.1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження".
Як вбачається з ч. 5 ст. 47 Закону № 606-ХІV, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.
Пунктом 2 частини 1 статті 22 Закону № 606-ХІV встановлено, що інші виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 22 Закону № 606-ХІV строк пред`явлення інших виконавчих документів до виконання встановлюється з наступного дня після набрання ними юридичної сили, якщо інше не передбачено законом.
Статтею 91 Закону України № 3425-XII "Про нотаріат", в редакції, що діяла на момент вчинення виконавчого напису №2005 від 22.05.2014, було передбачено, що виконавчий   напис може бути пред`явлено до примусового виконання протягом одного року з моменту його вчинення.
На підставі пункту 1 частини 1 статті 23 Закону № 606-ХІV строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються пред`явленням виконавчого документа до виконання.
Згідно з частиною 3 статті 23 Закону № 606-ХІV у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони. Аналогічна норма передбачена ч.5 ст. 12 Закону № 1404-VІІІ.
Колегія суддів зазначає, що Закон України "Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" втратив чинність 21.04.2021 року.
Тобто, заборона щодо звернення стягнення на майно, встановлена Законом України № 1304-VII "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", закінчилась з моменту втрати чинності цим законом 21.04.2021. 
За таких обставин, з 21.04.2021 встановлюється строк пред`явлення виконавчого напису нотаріуса № 2005 від 22.05.2014 до виконання після переривання цього строку в 2014 році, коли документ був поданий до виконання.
Таким чином строк пред`явлення до виконання позивачем вищевказаного виконавчого напису закінчився 21.04.2022.
Однак,  у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 оголошено введення воєнного стану в Україні, який діє і на даний час.
Відповідно до пп. 4) ч.2 п.10-2 Розділу ХІІІ Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VІІІ, тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану в Україні, визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану. 
Як встановлено з матеріалів справи, 11.08.2023 засобами поштового зв`язку АТ "ОТП Банк" направив відповідачу заяву про відкриття провадження та примусове стягнення суми боргу по примусовому виконанні виконавчого напису нотаріуса від 22.05.2014 № 2005.
За результатами розгляду даної заяви, старший державний виконавець Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) прийняв рішення про повернення виконавчого напису, оформивши його повідомленням про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 16.08.2023. Як вбачається з вказаного повідомлення, виконавець керувався п. 2 ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження".
Пунктом 2 ч. 4 ст. 4 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Надаючи оцінку вказаному, судова колегія не погоджується з такими діями відповідача, оскільки звернення позивача мало місце на час дії воєнного стану, що свідчить про те, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання,  який мав тривати до квітня 2022 року був зупинений.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виконавчий напис до примусового виконання був поданий в межах цього строку, що виключає наявність підстав, що передбачені 2 ч. 4 ст. 4 Закону № 1404-VІІІ для повернення вказаного виконавчого напису стягувачу без виконання.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що ні в апеляційні скарзі, ні в судовому засіданні представник апелянта не надала обґрунтування обставинам щодо оголошення введення воєнного стану в Україні, як підставами для зупинення строків пред`явлення виконавчого документу до виконання.
Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що в апеляційній скарзі апелянт зазначає про те, що дату відліку строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання слід вважати 23 вересня 2021 року.
Однак, під час розгляду справи, представник апелянта вказала про допущену описку та просила вважати вірну дату 21 квітня 2021 року.
Таким чином, судова колегія зазначає, що доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків не спростовують та не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду в цій частині, позаяк не містять аргументованих доводів на спростування правомірності висновків суду першої інстанції у взаємозв`язку з обставинами справи.
Разом з тим, з огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що рішення Житомирського окружного адміністративного суду необхідно змінити в частині мотивів задоволення адміністративного позову.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.
Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, ЄСПЛ у п. 36 по справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).
Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, щодо задоволення позовних вимог.
Відтак, підсумовуючи викладене, колегія суддів відзначає, що висновки суду першої інстанції по суті спору частково не відповідають встановленим у справі обставинам, а тому апеляційну скаргу третьої особи необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити в мотивувальні частині з мотивів викладених в даній постанові.
При цьому, вказана обставина, не може бути підставою для встановлення помилковості висновків суду першої інстанції по суті спору та не є підставою для скасування ухваленого рішення в цілому.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до ч.4 ст.317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити  частково.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2024 року  змінити  в мотивувальній частині з мотивів викладених в даній постанові.
В решті рішення Житомирського окружного адміністративного суду  від 21 лютого 2024 року залишити без змін.
.
Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.  

Головуючий	 	 	Гонтарук В. М.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Матохнюк Д.Б.    Біла Л.М.