КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції: Тиха О.О.
Єдиний унікальний номер справи № 756/13/24
Апеляційне провадження № 22-ц/824/14703/2024
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
22 жовтня 2024 року                                                                                               м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді  Мережко М.В.,
суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 травня 2024 року у справі за позовом  товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
 
встановив:
 
У грудні 2023 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (далі - ТОВ «ФК «Фінтраст Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов обґрунтовано тим, що 24.09.2020 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено електронний Договір про надання споживчого кредиту № 2967607, згідно якого відповідачка отримала кредит у розмірі 12 000,00 грн. шляхом перерахування на платіжну картку № НОМЕР_1 строком на 15 днів, тобто до 09.10.2020, з можливістю пролонгації дії договору.
У зв`язку з частковою оплатою заборгованості відповідачкою, відповідно до п. 1.4 та п. 4.2. Договору про надання споживчого кредиту № 2967607 від 24.09.2020 строк користування кредитом було неодноразово продовжено, останній раз до 19.08.2021.
У встановлений строк, 19.08.2021 відповідачка свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконала, а також не уклала угоду щодо пролонгації строку дії Кредитного договору, у зв`язку з чим договір було автопролонговано, а строк користування кредитом було продовжено на дев`яносто календарних днів поспіль. Надалі відповідач оплати за кредитним договором не здійснювала.
Позивач також вказував, що 03.05.2022 між ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом, та ТОВ ФК «Фінтраст Україна», як фактором, було укладено Договір факторингу №03-05/2022, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитними договорами, зокрема за Договором про надання споживчого кредиту № 2967607 від 24.09.2020, укладеним між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 , про що було повідомлено відповідачку шляхом направлення повідомлення на його електронну адресу останньої.
Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача за Договором про надання споживчого кредиту № 2967607 від 24.09.2020 становить 35 940,00 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 12 000,00 грн та заборгованості за нарахованими відсотками 23 940,00 грн.
Посилаючись на те, що відповідачка у добровільному порядку вказану заборгованість не погасила, позивач, з урахуванням зменшення позовних вимог, просив суд стягнути з відповідачки на його користь суму заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту № 2967607 від 24.09.2020, укладеним між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 , в розмірі 35 940,00 грн, інфляційні втрати в розмірі 1 155,21 грн, 3% річних - 286,53 грн, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2147,20 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24 травня 2024 року позов задоволено. 
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ ФК «Фінтраст Україна» заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 2967607 від 24.09.2020, укладеним між товариством з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 , в розмірі 35 940 грн, інфляційні втрати в розмірі 1155,21 грн, три проценти річних у розмірі 286,53 грн, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 2147,20 грн.
Не погоджуючись із таким судовим рішенням, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення у справі, яким у задоволенні позову відмовити.
Скаргу обґрунтовує тим, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження здійснення відповідачкою платежів, які вважаються ініціюванням продовження строку дії кредитного договору. Вказує, що позивач також не надав доказів, що підтверджують здійснення ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» будь-яких дій, визначени умовами укладеного договору як акцептування продовження користування кредитом.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Апеляційну скаргу вважає безпідставною, просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 травня 2024 року - без змін. Також просить стягнути витрати на правову допомогу, понесені позивачем під час розгляду справи у апеляційному суді.
За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України (у редакції на дату подання апеляційної скарги) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 49 607,54 грн.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що кредитний договір був укладений та підписаний між сторонами в електронній формі, і такі дії сторін узгоджувалися з вимогами статей 6, 627 ЦК України, а також статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». Оскільки відповідачка не виконала свої зобов`язання за кредитним договором, то з неї підлягає стягненню розмір отриманих кредитних коштів, а також передбачені договором відсотки.
Такі висновки суду є правильними, такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За приписами ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі (пункт 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з частинами 12, 13 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Встановлено, що 24.09.2020 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено Договір № 2967607 про надання споживчого кредиту на суму 12 000 грн, строком на 15 днів.
Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки та на умовах, передбачених договором.
Вказаним договором передбачена знижена процентна ставка у розмірі 1,81% в день від суми кредиту, яка застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного в п. 1.4 Договору (без пролонгації), а також стандартна процентна ставка у розмірі 1,90 %, яка застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 цього Договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулося продовження строку користування кредитом відповідно до п. 4.1.-4.6 Договору; у межах періоду прострочення, але не більше 90-та календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення (п. 1.5.2 Кредитного договору).
Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах визначених в Розділі 4 цього Договору.
Протягом нового строку користування кредитом проценти нараховуються за стандартною процентною ставкою, передбаченою п. 1.5.2 Кредитного договору.
Підписавши 24.09.2020 договір про надання споживчого кредиту, відповідачка взяла на себе зобов`язання одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним, та виконати інші обов`язки, передбачені договором (п. 1.2. Договору).
Відповідно до листа ТОВ ФК «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ» № 2000 від 16.05.2022 грошові кошти в сумі 12 000,00 грн. були перераховані ТОВ «Авентус Україна» на платіжну картку № НОМЕР_1 .
Як вбачається з листа АТ «Універсал банк» № БТ/3001 від 01.05.2024, банківська картка № НОМЕР_2 відкрита АТ «Універсал банк» на ім`я відповідача ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_3 ) та на вказану картку 24.09.2020 було здійснено зарахування грошових коштів у сумі 12 000,00 грн.
Відповідачка під час судового розгляду не доведено належними та допустимими доказами те, що грошові кошти у розмірі 12 000,00 грн надійшли на її картковий рахунок не від ТОВ «Авентус Україна» у зв`язку з укладеним кредитним договором, а від іншої особи.
Отже, ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за Кредитним договором виконало та надало ОСОБА_1 кредит в сумі 12 000 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку № НОМЕР_2 , відкриту на ім`я ОСОБА_1 .
Зазначений кредитний договір було укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» затверджених наказом № 53-ОД від 16 січня 2020 року, що розміщених на їх веб-сайті.
Договір про надання споживчого кредиту № 2967607 від 24.09.2020 укладено та підписано сторонами в електронній формі, зокрема відповідачем договір підписано 24.09.2020 о 12:42:45 електронним підписом одноразовим ідентифікатором С487723.
При цьому, процедура укладання кредитного договору з ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» передбачає такий алгоритм дій особи, яка бажає отримати кредит, відповідно до якого потенційний клієнт заходить на Веб-сайт ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» https://www.creditplus.ua, реєструється та створює електронний кабінет, в якому йому надходить текст Кредитного договору та де він має змогу ознайомитись з Правилами, Паспортом споживчого кредиту, інформацією передбаченою частиною 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ліцензією, фінансовим звітом тощо. Таким чином, до укладання договору клієнт має можливість ознайомитись з усіма істотними умовами договору, тобто до підписання Договору про надання споживчого кредиту № 2967607 від 24.09.2020 відповідач була ознайомлена з його умовами та погодилась з ними.
Згідно з приписами статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №524/5556/19 від 12.01.2021 дійшов такого висновку: «Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто укладення між сторонами спірного правочину підтверджено належними та допустимими доказами».
Таким чином, підписання відповідачем договору шляхом зазначення одноразового ідентифікатора відповідає вимогам чинного законодавства.
Суд також урахував, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, дії банку щодо виконання договору не оскаржені, розрахунок заборгованості наданий представником відповідача, спростовується наявними доказами у матеріалах справи, клопотань про призначення судово-економічної експертизи не заявлялось, а позивачем при цьому доведено обставини, на які він посилався на підтвердження своїх вимог, в частині наявності підстав для стягнення заборгованості та тілом кредиту і її розміру.
При розгляді вказаної справи, суд також звернув увагу на позицію, викладену у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), а також від 19.06.2019 у справі №643/17966/14-ц, згідно якої стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення
Відповідно до позиції Верховного суду у цивільній справі №278/2177/15-ц, викладеній у постанові від 17.12.2020, розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України, якщо він досліджується разом з іншими доказами у сукупності.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту № 2967607 від 24.09.2020 загальна сума заборгованості ОСОБА_1 станом на 17.11.2021 становить 35 940 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 12 000 грн та заборгованості за нарахованими відсотками 23 940 грн.
Такий розрахунок не викликає у суду сумнівів у його правильності та коректності. Відповідачка вказаний розрахунок не спростувала, доказів відсутності заборгованості чи її часткового погашення суду не надала.
При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив пояснення представника відповідачки щодо нарахування відсотків поза строком дії кредитного договору, яким обґрунтована і апеляційна скарга.
Так, як вбачається з умов кредитного Договору про надання споживчого кредиту № 2967607 від 24.09.2020 його укладено строком на 15 днів, тобто до 09.10.2020. Водночас, пунктом 1.4 Договору передбачено, що строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах визначених в Розділі 4 цього Договору.
Відповідно до п. 4.1. Договору строк кредиту може бути, якщо між Сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження у порядку, визначеному п.п. 4.2.-4.5 Договору.
У пункті 4.2 зазначено, що споживач, у випадку якщо заборгованість за кредитом складає не менше 400 гривень (включно), може ініціювати продовження строку користування кредитом, відповідно до п.4.3 Договору.
Згідно з п. 4.3. Договору пропозиція (оферта) споживача щодо продовження строку користування кредитом вчиняється шляхом здійснення платежу на користь Товариства у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів, відповідь на яку Товариство може надати протягом 24 годин з моменту вчинення вказаних дій споживачем. Якщо Споживач здійснюючи вказаний платіж не бажає продовжувати строк користування кредитом, він зобов`язаний повідомити про це товариство одним із перелічених способів.
У зв`язку з частковою оплатою заборгованості відповідачем, відповідно до п. 1.4 та п. 4.2. Договором про надання споживчого кредиту № 2967607 від 24.09.2020 строк користування кредитом було неодноразово продовжено, останній раз до 19.08.2021, оскільки останній платіж здійснено відповідачем 04.08.2021 у розмірі нарахованих процентів за користування кредитом за стандартною процентною ставкою 1,90% в день сумі 4 788,00 грн.
Починаючи з 19.08.2021 відповідачем зобов`язання за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів не виконані, а також не укладено угоду щодо пролонгації строку дії кредитного договору, у зв`язку з чим кредитний договір відповідно до п. 4.3 було автопролонговано, а проценти за користування кредитними коштами нараховано відповідно до п. 1.5.2 кредитного договору протягом 90-та днів з моменту виникнення прострочення (19.08.2021 + 90 днів).
Як убачається з розрахунку загальний розмір заборгованості по процентам за користування кредитом за вказаний період станом на 17.11.2021 становить 23 940 грн.
Про продовження строку дії договору відповідачку було повідомлено шляхом направлення на телефон останньої відповідного смс-повідомлення.
Суд також установив, що 03.05.2022 між ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом, та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна», як фактором було укладено договір факторингу № 03-05/2022, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому за третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошового зобов`язання та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту.
Відповідно до витягу з Реєстру боржників від 03.05.2022, що є Додатком №1 до Договору факторингу № 03-05/2022 від 03.05.2023 ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» набуло право вимоги до ОСОБА_1 , загальна сума заборгованості якого за кредитним договором № 2967607 складає 35 940 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 12 000 грн та заборгованості за нарахованими відсотками 23 940 грн.
Частинами 1 та 2 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Відповідно до статті 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.
Наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним.
Таким чином, до ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» перейшли всі права щодо права вимоги до ОСОБА_1 за Договором про надання споживчого кредиту № 2967607 від 24.09.2020.
Після придбання права вимоги до відповідача позивач ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» не здійснював додаткових нарахувань (відсотків, штрафних санкцій, тощо) за Кредитним договором.
Отже, відповідачка порушила зобов`язання стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту, внаслідок чого у неї утворилася заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 2967607 від 24.09.2020.
Договір факторингу № 03-05/2022 від 03.05.2023 у встановленому законом порядку відповідачкою не оспорювався та не визнавався недійсним.
Між сторонами виник спір стосовно належного виконання відповідачем взятих на себе кредитних зобов`язань.
Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобов`язання.
Правильними є також висновки суду першої інстанції про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних.
Так, положеннями ч. 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача подано заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої останній просив стягнути інфляційні втрати та три відсотки річних за період з 18.11.2021 по 23.02.2022, тобто за період, який не охоплює введення на території України воєнного стану.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку, інфляційні втрати за період з грудня 2021 року по лютий 2022 року складають 1155,21 грн, 3% річних за період з 18.11.2021 по 23.02.2022 складають 286,53 грн.
Враховуючи викладене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позов підлягає задоволенню, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 2967607 від 24.09.2020, укладеним між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 , в розмірі 35 940,00 грн, інфляційні втрати в розмірі 1155,21 грн, 3% річних - 286,53 грн. 
Доводи апеляційної скарги відповідачки в цілому повторюють доводи відзиву на позовну заяву, належна оцінка яким надана судом першої інстанції,  не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до її незгоди з висновками суду. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.
Суд також доходить висновку про наявність підстав для стягнення з апелянта на користь позивача витрат на правову допомогу.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин 1 - 6 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті, суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На підтвердження розміру понесених витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги в суді апеляційної інстанції позивач надав:ордер №1075167 від 10 вересня 2024 року, виданий адвокатом Крюковою Мариною Володимирівною; звіт про надання правової допомоги від 10 вересня 2024 року; платіжну інструкцію від 10 вересня 2024 року №5743 на суму 8000 грн.
Апеляційний суд, розподіляючи витрати, понесені ТОВ ФК «Фінстраст Україна»  на професійну правничу допомогу, доходить висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з відповідача, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від                   14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15.
З матеріалів справи вбачається, що адвокат Крюкова М.В. в інтересах та від імені ТОВ ФК «Фінстраст Україна» , в межах розгляду справи судом апеляційної інстанції,  підготувала та подала до Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу. Доказів надання адвокатом інших послуг позивачеві при перегляді справи в апеляційному порядку матеріали справи не містять.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором. Справа є малозначною в силу вимог закону, та не є складною.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що позивачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн є завищеними, належним чином не обґрунтованими, не підтвердженими належними та допустимими доказами та становлять надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.
Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, апеляційний суд доходить висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути із ОСОБА_1   на користь  ТОВ ФК «Фінстраст Україна»  понесені у даній справі витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи судом апеляційної інстанції  у розмірі  2000 грн.
Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 травня 2024 року залишити без змін.
Стягнути із  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (ЄДРПОУ 44559822) витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                                   М.В. Мережко
 
Судді:                                                                                               Н.В. Поліщук
 
                                                                                                                      В.В. Соколова