Справа № 161/20207/23 	Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М. 	
Провадження № 22-ц/802/914/24  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
08 жовтня 2024 року                                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Матвійчук Л. В., Шевчук Л. Я.,
з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
представника відповідачів ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зобов`язання демонтувати пристрій (камеру відеоспостереження), стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_5 – ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 липня 2024 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 липня 2024 року,
                                          В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2023 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зазначеним позовом.
Покликалась на те, що їй на праві власності належить 16/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 та частина земельної ділянки, площею 250 кв.м., на якій він розташований. Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками 33/100 часток цього ж житлового будинку та частини земельної ділянки, площею 238 кв.м., на якій знаходиться будинок. 
Крім того вказувала, що на початку весни 2023 року відповідачі облаштували на фасаді своєї частини будинку на рівні 2-го поверху камеру зовнішнього відеоспостереження зі збереженням відеозапису, яка має здатність змінювати кут огляду. Ця камера здатна здійснювати фіксацію земельної ділянки, яка перебуває у їх спільному із відповідачами користуванні, та частину будинковолодіння яке їй належить. Зокрема у фокус відеоспостереження потрапляють вікна її будинку. 
Також зазначала, що у кінці серпня 2023 року їй стало відомо, що обставини її особистого життя та членів її сім`ї не лише фіксуються на відеокамеру, а отримана інформація поширюються відповідачами у соціальних мережах, ЗМІ та передавалась правоохоронним органам. Згоди на облаштування камери відеоспостереження ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вона не надавала. Своїми діями відповідачі за допомогою вказаного технічного приладу фактично здійснюють збирання, зберігання та поширення інформації про неї та членів її сім`ї, чим втручаються у їх приватне життя. Добровільно здійснити демонтаж камери відеоспостереження останні відмовляються. 
Крім того позивач вказувала, що зазначеним вище діями відповідачі завдали їй моральної шкоди, яка полягає у відчутті постійного стресу, беззахисності. Як наслідок, у неї виникла необхідність приймати заспокійливі медичні препарати та звертатись до лікарів психолога і невролога, розвинулись супутні захворювання. 
Враховуючи наведене позивач ОСОБА_5 просила суд, зобов`язати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 демонтувати камеру зовнішнього відеоспостереження, розміщеного на фасаді належного їм будинковолодіння, стягнути з них солідарно на свою користь 30000 грн за заподіяну їй моральну шкоду, 13000 грн понесених витрат на правничу допомогу та сплачений судовий збір в сумі 1073 грн 60 коп.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 липня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.
Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 липня 2024 року стягнуто з позивача ОСОБА_5 на користь відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 понесені ними витрати на професійну правничу допомогу в сумі по 5000 грн кожному.
Вважаючи рішення суду першої інстанції та додаткове рішення незаконними і необґрунтованими, представник позивача ОСОБА_5 – ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просила їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги її довірителя задовольнити повністю. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, допустивши невідповідність зроблених ним висновків обставинам справи, які встановив не повністю, як наслідок ухвалив оскаржуване рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів ОСОБА_4 , вважаючи оскаржуване рішення та додаткове рішення такими, що відповідають вимогам норм матеріального та процесуального права, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення без змін.
Заслухавши пояснення осіб які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав недоведеними позовні вимоги заявлені позивачем щодо порушення її особистих немайнових прав діями відповідачів та заподіяння їй моральної шкоди.
Такий висновок суду є правильний.
Встановлено, що ОСОБА_5 є власником 16/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 250 кв.м., на якій він розташований. Зазначене підтверджується договорами дарування частини житлового будинку та частин земельної ділянки, які були посвідчені 25 січня 2001 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Четверговою Є.О. та відповідно зареєстровані в реєстрі за № № 121, 123 (а.с. 9-14).
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками 33/100 часток цього ж житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 238 кв.м., на якій він розташований. Зазначене підтверджується договорами дарування часток житлового будинку та земельної ділянки, які були посвідчені 20 травня 2019 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Горбач Л.С. та відповідно зареєстровані в реєстрі за № № 1076, 1077 (а.с. 73-78).
З наявної с матеріалах справи копії кадастрового плану земельної ділянки вбачається, що вказані будинковолодіння дотичні до земельної ділянки площею 0,0076 га, на якій встановлено сервітут для забезпечення права проїзду транспортних засобів по наявному шляху (а.с. 16).
Крім того встановлено і це не заперечують сторони спору, що у квітні 2023 року відповідачі на фасаді належної їм частини зазначеного вище житлового будинку на рівні 2-го поверху встановили камеру зовнішнього відеоспостереження, яка має здатність змінювати кут огляду та функцію збереження відеозапису.
Позивач ОСОБА_5 у поданій до суду позовній заяві посилається на ту обставину, що камерою зовнішнього відеоспостереження фіксуються обставини її приватного життя, оскільки кут відео зйомки охоплює належну їй земельну ділянку та вікна її житлового будинку. Крім того вказувала, що мав місце факт поширення відповідачами обставин її особистого життя та особистого життя членів її сім`ї у соціальних мережах, ЗМІ та ця інформація передавалась правоохоронним органам.
Так, у серпні 2023 року ТРК «Аверс» було випущено відео сюжет, на якому зафіксовано обставини, які мали місце 11 червня 2023 року на подвір`ї належного сторонам спору будинковолодіння, за участі позивачки та члена її сім`ї (сестри). Фіксація вказаних подій здійснена за допомогою пристрою системи зовнішнього відеоспостереження, який розташований на фасаді будинку відповідачів. На відеозаписі частково відображено фасад належної позивачці частини будинку. Даний відеозапис також було поширено у соціальних мережах (а.с. 37-44).
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Як зазначено в ст. 270 ЦК України, відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 307 ЦК України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст. 275 цього Кодексу фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.
Необхідно зазначити, що кожен має право на повагу до його гідності; ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України, не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації; право особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію може бути обмежене, зокрема, для захисту репутації або прав інших людей (ст. ст. 28, 32, 34 Конституції України, ст. ст. 201, 270, 271, 297, 301, 302 ЦК України).
Діяльність фізичних осіб не може порушувати особисті немайнові права; фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб, який може здійснюватися способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення; обставини особистого життя фізичної особи можуть бути розголошені іншими особами лише за умови, що вони містять ознаки правопорушення, що підтверджено рішенням суду, а також за її згодою; негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного; згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається лише якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру, знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом (ст. 273 ч. 3, ст. 275, ст. 277 ч. 3, ст. 301 ч. 4, ст. 307 ч. ч. 1, 3 ЦК України).
Забороняється збирання відомостей про особу без її попередньої згоди, за винятком випадків, передбачених законом; порушення законодавства про інформацію тягне за собою, зокрема, цивільно-правову відповідальність, в т.ч., у вигляді відшкодування моральної шкоди (ст. ст. 23, 47, 48, 49 Закону України «Про інформацію»).
Конституційний Суд України у рішенні від 30 жовтня 1997 року № 5-зп у справі № 18/203-97 щодо офіційного тлумачення статей 3, 23, 31, 47, 48 Закону України «Про інформацію» та статті 12 Закону України «Про прокуратуру» розтлумачив, що до конфіденційної інформації, зокрема, належать свідчення про особу (освіта, сімейний стан, релігійність, стан здоров`я, дата і місце народження, майновий стан та інші персональні дані). Цей перелік не є вичерпним.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте й сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Зазначеним вимогам Конституції України кореспондують положення законодавства України, якими передбачено, що збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абз. 2 ч. 1 ст. 302 Цивільного кодексу України).
Зі змісту рішення Конституційного Суду України від 20.01.2012р.№2- рп/2012 випливає, що інформація про особисте життя особи - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.
Згідно ст. 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Отже, встановивши ті обставини, що на поширених у соціальних мережах та ЗМІ відеозаписах, здійснених 11 червня 2024 року, було відображено події, які відбувалися на території належного відповідачам будинковолодіння із частковим охопленням земельної ділянки, на якій встановлено сервітут (земельна ділянка спільного користування сторін), та фасаду належного ОСОБА_5 будинку, що не є конфеденційною інформацією, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем під час розгляду даної справи не доведено обставини, які б свідчили про порушення відповідачами її прав на повагу до особистого життя і засвідчували настання у зв`язку з цим шкідливих наслідків у її приватному житті.
Крім того, колегія суддів вважає, що встановлення відповідачами камери відеоспостереження у відкритому місці з повідомленням про проведення відео фіксації є правом відповідачів щодо самозахисту свого цивільного права від порушень і протиправних посягань будь-яких осіб, що закріплене ст. 19 ЦК України. При цьому встановлення камери відеоспостереження не заборонено законом і не потребує отримання відповідних дозволів компетентних органів та в даному випадку жодним чином не порушує прав позивача на приватне життя.
Отже, встановивши наведені обставини справи та врахувавши зазначені вимоги матеріального і процесуального права, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов вірного висновку про необґрунтованість і недоведеність заявлених позивачем ОСОБА_5 позовних вимог та цілком підставно прийняв законне рішення про відмову в позові і частково задовольнив заяву представника відповідачів – адвоката Кондратюка В.В., ухваливши додаткове рішення, яким стягнув з позивача ОСОБА_5 на користь відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в сумі по 5000  грн кожному.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення та додаткове рішення судом першої інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для їх зміни чи скасування не вбачає.
Доводи апеляційної скарг висновків суду не спростовують і по своїй суті зводяться до незгоди з встановленими обставинами справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував, та не впливають на законність оскаржуваних рішення.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява   № 63566/00).
При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30).
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,
                                               У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_5 – ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 липня 2024 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 липня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді