Справа № 447/882/22                                Головуючий у 1 інстанції: Друзюк М.М. 
Провадження № 22-ц/811/1700/24                Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

30 вересня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Ковальчука Ю.П. 
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 квітня 2024 року,-
ВСТАНОВИВ:

у квітні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Розвадівська сільська ради Стрийського району Львівської області, як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у користуванні квартирою.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що є співвласником квартири  АДРЕСА_1  на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 13 січня 2022 року приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєвою Г.М., а іншим співвласником вищезазначеної квартири є її недієздатна тітка,  ОСОБА_4 , від імені якої діє  ОСОБА_3 . Протягом 2015-2016 років вона разом з своїм малолітнім сином, батьком та тіткою проживала у квартирі  АДРЕСА_1 , однак після смерті батька  ОСОБА_3 , обманом заволодівши ключами від квартири, не допускає її до квартири, будучи співвласником, вона не може користуватися квартирою, забрати особисті речі. Оскільки ОСОБА_4  є недієздатною, а її опікуном є  ОСОБА_3 , то будучи її представником, саме він свідомо чинить перешкоди у користуванні квартирою, діючи не настільки в інтересах підопічної, як суто у своїх власних інтересах. Зазначає, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, а усі приміщення квартири залишаються у спільному користуванні співвласників незалежно від частки кожного з них у спільному майні і доступ до них не може обмежуватися. 
З наведених підстав просить зобов`язати ОСОБА_4 , від імені якої діє її законний опікун ОСОБА_3 , та ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 та передачі їй ключів від квартири.
Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 22 квітня 2024 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Розвадівська сільська ради Стрийського району Львівської області, як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у користуванні квартирою відмовлено.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1  -  ОСОБА_2 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що ОСОБА_3 володіє ключами від квартири АДРЕСА_1 та відмовляється передати ОСОБА_1 ключі від цієї квартири, незважаючи на наявність у неї правовстановлюючих документів на право власності. Покликається на те, що ОСОБА_1 надала належні та допустимі докази на підтвердження того, що відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні спірною квартирою, а саме, аудіозапис розмови, під час якої ОСОБА_3 визнав, що не надасть їй ключі від квартири, звернення до поліції за фактом перешкоджання у користуванні нелажним їй майном, однак суд не дав цим доказам належної правої оцінки, а також безпідставно не взяв до уваги покази свідків. На думку апелянта, суд повинен оцінювати докази в сукупності, а також повинен був дати оцінку поведінці учасників спору, однак суд не взяв до уваги, що відповідач не надав відповідей на отриману ним вимогу про усунення перешкод у користуванні майном, а також змінював свої пояснення, заявляючи спочатку, що не надасть доступу до квартири, а в подальшому, що передав ключі іншій особі, що суперечить інтересам недієздатної ОСОБА_4 . Суд безпідставно не взяв до уваги, що сам факт звернення до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю і заперечення відповідачів щодо його задоволення, свідчить про чинення таких перешкод. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачкою підстав для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими вона обґрунтовує позовні вимоги, на підтвердження чинення їй відповідачами перешкод у користуванні квартирою.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Як вбачається зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно сері НОМЕР_1 від 19.10.2012 року, співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_2 зазначені ОСОБА_5 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , кожному з них належить по 1/3 частки.
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 17.03.2021 року приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєвою Г.М., спадкоємцем майна ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є його дочка, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка спадкує 1/2 частки у спадковому майні, спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з 1/3 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №248662779 від 17.03.2021 року, ОСОБА_4 є власником 1/6 частки квартири, за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.01.2022 року, виданого приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєвою Г.М., спадкоємцем майна ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , є його дочка, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка спадкує 1/3 частку спадкового майна. Спадщина, на яку в указаній частці видано це свідоцтво, складається з 1/6 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 294575273 від 13.01.2022 року, ОСОБА_1 є власником 1/6 частки квартири, за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 326230713 від 20.03.2023 року, ОСОБА_1 є власником 1/3 частки квартири, за адресою: АДРЕСА_2 , підставою реєстрації права власності є рішення Миколаївського районного суду Львівської області №447/881/22 від 14.12.2022 року, яким визнано за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування на 1/3 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 .
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 16.04.2024 року клопотання ОСОБА_3 про продовження строку дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною задоволено. Продовжено строк дії рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 11.12.2019 року про визнання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , недієздатною строком на два роки з дня набрання рішенням законної сили та призначено її опікуном ОСОБА_3 .
Матеріалами справи підтверджується, що 23.02.2022 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_3 , як законного представника ОСОБА_4 , з вимогою про усунення перешкод в користуванні квартирою, в якій просила надати їй доступ до квартири, передати їй ключі для можливості користування квартирою.
Матеріалами справи також підтверджується, що 23.03.2022 року ОСОБА_1 зверталась до відділення поліції №2 Стрийського РУП ГУНП у Львівській області з заявою, в якій просила прийняти міри до ОСОБА_3 , який перешкоджає та обмежує їй доступ до квартири АДРЕСА_1 .
З відповіді т.в.о. начальника відділення поліції №2 Стрийського РУП ГУНП у Львівській області вбачається, що позивачці роз`яснено, що факти, викладені нею в заяві, не містять ознак будь-якого кримінального правопорушення та роз`яснено, що спірні питання вирішуються в порядку цивільного законодавства.
Положеннями статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна при наявності дій осіб, спрямованих на перешкоджання вільного користування та розпорядження власником своїм майном, вимагати усунення таких перешкод.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або його частини, вимагати усунень порушень його права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі зазначеної норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.
Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що ОСОБА_3 , будучи опікуном недієздатної ОСОБА_4 , яка разом зі ОСОБА_1 є співвласником квартири за адресою:  АДРЕСА_2 , чинить позивачці перешкоди в користуванні цією квартирою, будучи її співвласником, вона не має можливості не лише користуватись нею, а й немає доступу до неї, оскільки ключі від квартири знаходяться у ОСОБА_3 , який після смерті її батька обманом заволодів її ключами від квартири, немає можливості забрати свої речі.
В суді першої інстанції ОСОБА_3 заперечував щодо задоволення позовних вимог, а в суді апеляційної інстанції заперечував щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 ствердив, що ключі від спірної квартири дійсно знаходились у нього, оскільки він є опікуном недієздатної ОСОБА_4 , яка також є співвласником спірної квартири, однак вона у цій квартирі не проживає, оскільки разом з ним проживає за його місцем проживання, а також ствердив, що ключі від цієї квартири він позивачці не передавав, а передав ключі від квартири рідному братові ОСОБА_4 , коли він приїзджав в Україну і проживав у спірній квартирі, оскільки він проживає в Росії. Ствердив про те, що брат ОСОБА_4 виїхав в Росію, ключі від квартири йому не повернув, а також ствердив про те, що рідний брат ОСОБА_4 , маючи ключі від спірної квартири, будь – яких прав на спірну квартиру немає. 
Наведене безспірно свідчить про те, що ОСОБА_3 свідомо та умисно не передав позивачці ОСОБА_1 ключі від спірної квартири, що беззаперечно свідчить про чинення ним перешкод у користуванні ОСОБА_1 спірною квартирою. 
Відмову в задоволенні позову суд першої інстанції мотивував тим, що позивачка не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження чинення відповідачами перешкод позивачці, як співвласнику, у користуванні спірною квартирою. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності позовних вимог, суд першої інстанції не врахував того, що саме по собі подання позову про усунення перешкод у користуванні житлом та заперечення відповідача щодо його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод. 
Наведене відповідає висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 334/815/21, від 13 жовтня 2021 року у справі № 759/23652/19.
Враховуючи згаданий висновок, встановивши фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, подання ОСОБА_1 , як співвласником квартири, позову до відповідачів про усунення перешкод у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , та заперечення ОСОБА_3 , який є опікуном недієздатної ОСОБА_4 , яка також є співвласником цієї квартири, щодо задоволення позову, свідчить про наявність перешкод у користуванні ОСОБА_1 цією квартирою, що спростовує висновки суду першої інстанції щодо недоведеності ОСОБА_1 позовних вимог.
Зважаючи на те, що спірна квартира належить ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності, позивачці, як співвласнику відповідачами чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою, що свідчить про порушення прав ОСОБА_1 , а відтак її порушене право підлягає захисту у судовому порядку.
А відтак, рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 квітня 2024 року слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені якої діє її представник ОСОБА_3 , усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 та передати їй ключі від цієї квартири.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – задовольнити.
Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 квітня 2024 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені якої діє її представник ОСОБА_3 , усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 та передати їй ключі від цієї квартири.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 03.10. 2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк