ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/1227/14-ц  Номер провадження 22-ц/814/2255/24	Головуючий у 1-й інстанції Дністрян О.М.  Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.
суддів: Карпушина Г.Л., Пилипчук Л.І.
секретар: Кириченко В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 25 січня 2024 року
по справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даною заявою, в якій просила визнати виконавчий лист № 2/541/38/2016 від 13.09.2016 р., виданий Миргородським міськрайонним судом Полтавської області, про стягнення з неї на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» суми заборгованості по кредитному договору в розмірі 1324 589, 82 грн., таким, що не підлягає виконанню.
Вказала, що рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 16 березня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" 1 324 589 грн. 82 коп. заборгованості за кредитним договором, із яких: 885 962 грн. 42 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 362 488 грн. 85 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 76 138 грн. 55 коп. - пеня. 
На виконання вищевказаного судового рішення, 13.09.2016 року Миргородським міськрайонним судом Полтавської області по справі № 541/1227/14-ц, провадження № 2/541/38/2016, видано виконавчий лист за № 2/541/38/2016.
Відповідно до інформації про виконавче провадження № 57979375, вказаний виконавчий лист перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця Скрипник Володимира Леонідовича.
Заявник вказала, що на теперішній час вона не має боргів перед стягувачем по кредитному договору № К-134-2007 від 15.07.2007, сума заборгованості, яка була стягнута з неї за рішенням суду, добровільно нею погашена до ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, тому на підставі ч. 2 ст. 432 ЦПК України просила визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню.
Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 25 січня 2024 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, що заявником ненадано доказів виконання зобов`язання перед стягувачем, тому підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню відсутні.
Не погодившись з даною ухвалою суду, її в апеляційному порядку оскаржила  ОСОБА_1 , просила її скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заяви, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Від стягувача ТОВ «ФК «Геліос» до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просило ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвала суду повною мірою відповідає вказаним вимогам.
Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням апеляційного суду Полтавської області від 16.03.2016 у справі № 541/1227/14-ц, яке залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.07.2016, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" 1 324 589 грн. 82 коп. заборгованості за кредитним договором, із яких: 885 962 грн. 42 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 362 488 грн. 85 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 76 138 грн. 55 коп. - пеня. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" судові витрати в розмірі 3 628 грн. 42 коп. (т. 3, а.с. 228-231, т. 4, а.с. 110-111).
13.09.2016 року Миргородським міськрайонним судом Полтавської області по справі № 541/1227/14-ц, провадження № 2/541/38/2016, видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" 1 324 589,82 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту становить 885 962,42 грн., за відсотками 362 488,85 грн., пеня 76 138,55 грн.
Відповідно до інформації про виконавче провадження № 57979375, вказаний виконавчий лист перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця Скрипник Володимира Леонідовича.
Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10 грудня 2021 року замінено Публічне акціонерне товариство «Банк Фінанси та Кредит» як стягувача у виконавчому провадженні, відкритому на виконання виконавчого листа Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13.09.2016 року по справі № 541/1227/14-ц про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по кредитному договору, його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ГЕЛІОС» (т. 5, а.с. 118-120).
Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції прийшов до висновку про її недоведеність та безпідставність.
Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до положень статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 травня 2019 року у справі № 905/2458/16 зазначено, що: «принцип обов`язковості судового рішення та визначений процесуальним законодавством обов`язок суду із здійснення судового контролю за виконанням судового рішення зобов`язує суди, здійснюючи оцінку тих чи інших обставин, враховувати чи сприяє вчинення будь-якої процесуальної дії (в тому числі судом) виконанню остаточного судового рішення чи навпаки - перешкоджає такому виконанню. При цьому, слід зауважити на тому, що виконання судового рішення є прямим обов`язком боржника (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження»).
Згідно ч. 2 ст. 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Як вказано у постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 у справі № 61-1592св17, наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи:  матеріально-правові  (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.
Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.
Верховний Суд у постановах від 17 жовтня 2019 року у справі № 2-3558/2010 та від 19.01.2023 по справі № 824/2/22 дійшов висновку про те, що у зазначеній категорії справ саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.
Отже, закон не передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом.
Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа (постанова Верховного Суду від 09 лютого 2023 року у справі № 824/85/21).
Звертаючись до суду з даною заявою, ОСОБА_1 , як на підставу визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, посилалась на відсутність у неї матеріального обов`язку перед стягувачем, що підтверджується висновком економічного дослідження № 1 від 25.08.2022 р. Полтавського бюро судово-економічної експертизи та аудиту.
В даному висновку економічного дослідження судовий експерт Шейко О.М. вказав, що розрахунок суми заборгованості по кредитному договору № К-134-2007 від 15.10.2007, що підлягає до сплати боржником ОСОБА_1 за період з 15.10.2007 по 31.12.2012 документально та розрахунково підтверджується. Заборгованість по кредитному договору відсутня (т. 5, а.с. 195-209). 
Разом з тим, рішенням апеляційного суду Полтавської області від 16.03.2016 з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість, яка виникла за кредитним договором № К-134-2007 від 15.10.2007 станом на 18.04.2014.
При ухваленні судового рішення судом враховано висновок судово-економічної експертизи № 9185, яким визнано розрахунок заборгованості ОСОБА_1 документально обгрунтованим, зазначено, що загальна сума заборгованості за кредитним договором № К-134-2007 від 15.10.2007 станом на 18.04.2014 становить 1324589,82 грн. (т. 2, а.с. 1-15).
Таким чином, встановлені висновком економічного дослідження № 1 від 25.08.2022 р. обставини мали місце до ухвалення судового рішення, а тому наданий заявником доказ не спростовує розмір заборгованості, який утворився станом на 18.04.2014 та стягнутий з неї на підставі рішення апеляційного суду Полтавської області від 16.03.2016.
Окрім того, з листа приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника В.Л. від 14.04.2023 р., доданого заявницею до заяви, вбачається, що залишок заборгованості за виконавчим провадженням № 57979375 станом на 31.03.2023 року складає 1370999,64 грн., в тому числі заборгованість за виконавчим документом 1246363,37 грн., основна винагорода приватного виконавця 124636,27 грн. (т. 5, а.с. 217).
Інших доказів відсутності у ОСОБА_1 матеріального обов`язку перед стягувачем, а саме доказів сплати нею суми заборгованості, яка була визначена саме вищезазначеним рішенням суду, які б слугували підставою для визнання виконавчого листа таким, що підлягає виконанню, заявником не надано.
Враховуючи ті обставини, що виконавчий лист було видано судом правомірно, заявником не надано доказів того, що її обов`язок, як боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою, або з інших причин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відстуності правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду апеляційна скарга не містить.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, правильно застосував норми процесуального права та постановив рішення, яке відповідає закону, тому підстави для задоволення даної апеляційної скарги відсутні.
Отже, враховуючи вищевказане, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.
Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 25 січня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:                                                         О. Ю. Кузнєцова

Судді: Г. Л. Карпушин

Л. І. Пилипчук