КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 753/10416/24
провадження № 22-ц/824/17696/2024
 
ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
26 листопада 2024 року                                                                                               м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
судді - доповідача Кирилюк Г. М.
суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.
при секретарі Усковій А. Я. 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про спільну діяльність, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Возного Миколи Вікторовича на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 19 вересня 2024 року в складі судді Трусової Т. О.,
 
встановив:
 
24.05.2024 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору  про спільну діяльність. 
Ухвалою  Дарницького районного  суду  міста Києва  від  06 червня  2024 року   відкрито  провадження  у справі  та призначено   справу в порядку  загального  позовного провадження  в підготовче  засідання  на  14 серпня  2024 року  о  10. 00  год.   
13.08.2024  представник  ОСОБА_1 -  адвокат  Возний М. В.  звернувся до  суду  з заявою про  перенесення справи на  іншу  дату. 
Ухвалою  Дарницького  районного  суду  міста Києва  від  14 серпня  2024 року  в підготовчому  провадженні  оголошено   перерву до   19 вересня 2024 року  14.00  год.  
18.09.2024   представник ОСОБА_1 -  адвокат  Возний М. В.  звернувся до  суду  з заявою про  перенесення справи на  іншу  дату. 
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 19 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 ,  Цвінської залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини  1 ст. 257 ЦПК України.
04.10.2024 представник ОСОБА_1 - адвокат Возний М. В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувала ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 19 вересня 2024 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що  14 серпня 2024 року  він  не зміг  з`явитись  в судове засідання,  оскільки  в цей  час  брав участь  в судовому  засіданні в Корольовському районному суді по кримінальній справі №283/1247/15-к,  19 вересня  2024 року  -  в Київському апеляційному суді, про що  повідомляв суд  першої інстанції. 
За таких  підстав  судом  першої інстанції   помилково  залишено  справу  без розгляду  на підставі  пункту 3 частини  1 ст. 257 ЦПК України, яка в  даному випадку  не  підлягала  застосуванню. 
Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу  учасники справи не скористались.
В судовому  засіданні ОСОБА_1 та її  представник - адвокат  Возний М. В. апеляційну  скаргу  підтримали та просили її задовольнити. 
В судове  засідання інші учасники справи не  з`явились,  про  день, час та місце розгляду справи повідомлені  судом  належним чином.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення  суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях у справах «Осман проти Сполученого Королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року зазначив, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду, за своєю природою, потребує регулювання з боку держави.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільних процесуальних правовідносин та гарантії їх реалізації.
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
Відповідно  до  пункту 2  частини другої   статті 223 ЦПК  України суд  відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав, зокрема, першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
Відповідно  до  пункту  3 частини  першої  статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про  залишення  позову  без  розгляду,  якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився у підготовче засідання чи в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи;
Аналіз норм статей 223, 257 ЦПК України вказує на те, що процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду.
Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами. Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними.
Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд повинен залишати позовну заяву без розгляду.
Зазначена норма дисциплінує позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він може подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.
Водночас, правове значення в даному випадку має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 310/12817/13.
Ініціювавши судовий розгляд справи, позивач насамперед повинен активно використовувати визначені законом процесуальні права, здійснювати їх з метою, з якою такі права надано. Реалізація особою процесуальних прав невіддільна від виконання нею процесуального обов`язку щодо сприяння встановленню в судовому процесі дійсних обставин у справі з метою отримання правосудного судового рішення.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 січня 2023 року у справі № 9901/278/21, провадження № 11-126заі22.
Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення ЄСПЛ від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії», заява № 11681/85, пункт 35, від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України», заява № 18986/06).
У рішенні від 06 вересня 2007 року у справі «Цихановський проти України», заява №3572/03, ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.
Залишення позову без розгляду не перешкоджає особі після усунення умов, що були підставою залишення позову без розгляду, звернутися до суду повторно.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції встановивши, що позивач та її представник, будучи належним чином повідомленими  про день та час підготовчих  судових засідань   14.08.2024 та 19.09.2024, не з`явилися у ці судові засідання, не надіслали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, дійшов обґрунтованого висновку про залишення позову без розгляду, правильно застосувавши положення статей 223, 257 ЦПК України.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК  України суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Возного Миколи Вікторовича залишити без задоволення.
Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 19 вересня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне  судове рішення  складено 28.11.2024.
 
Суддя - доповідач                                                                           Г. М. Кирилюк
 
Судді                                                                                                І. М. Рейнарт
 
                                                                                                          Т. І. Ящук