ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1552/24	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/2659/24 Категорія: 331060300 	Марцішевська О. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року	м. Черкаси	

       Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Любченко Т.М.

учасники справи: 
заявник – ОСОБА_1 ;
представник заявника – адвокат Дон Віктор Олександрович;
заінтересовані особи: Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби; 
представник заінтересованої особи – Панасенко Ганна Юріївна;
особа, яка подала апеляційну скаргу – представник ОСОБА_1 – адвокат Дон Віктор Олександрович;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Дона Віктора Олександровича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 липня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби, виконавчий комітет Черкаської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в:

01 березня 2024 року заявник звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України (13 листопада 1991 року).
Заяву обґрунтував тим, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в місті Сміла, Черкаської області, що підтверджується Свідоцтвом про народження НОМЕР_1 від 13 червня 2003 року, актовий запис № 642. Батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за національністю українці та громадяни України. Батько проживає в м. Сміла. Заявник проживав з батьками, з першого по сьомий клас навчався в школі № 17 м. Черкаси. В 1973 році переїхали на територію Вірменії у м. Єреван де заявник закінчив середню школу. В 1978 році вступив до Київського інституту інженерів цивільної авіації, який закінчив у 1988 році. Після закінчення інституту повернувся до Єревану. На початку 1991 року приїхав в Україну на постійне місце проживання. 
Вказує, що станом на 24.08.1991 року та станом на 13.11.1991 року проживав в Україні. Паспорт громадянина України він не одержував і не звертався за його одержанням.
На сьогоднішній день для подальшої реалізації його прав у визначений законом спосіб, (оформлення пенсії, соціальної допомоги та таке ін.) необхідно отримати паспорт громадянина України.
З вище вказаних підстав ОСОБА_1 звернувся з заявою до Соснівського відділу у місті Черкаси Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби. У відповідь отримав роз`яснення від 03.01.2024 року та від 14.02.2024 року щодо необхідності надання документів, підтверджуючих факт проживання його на території України на момент проголошення незалежності України 24.08.1991 року та на момент прийняття Закону України «Про громадянство України» - 13.11.1991року.
У зв`язку з тим, що виявилося недостатньо доказів підтвердження факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року) і на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13.11.1991 року) виникла необхідність звернення до суду з заявою про встановлення юридичного факту.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 липня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
Рішення суду мотивоване тим, що заявником не доведено об`єктивними переконливими доказами факт прибуття заявника у 1991 році саме з метою постійного проживання в Україні та відповідно і факт постійного його проживання на території України на момент проголошення незалежності України та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України»
Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_1 – адвокат Дон В.О. подав апеляційну скаргу в якій просить рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 липня 2024 року скасувати, постановити нове рішення, яким заявлені вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду постановлене при неправильному застосуванні судом норм матеріального права та порушенні норм процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин справи.
Вважає, що під час розгляду справи підтверджено належними та допустимими доказами факт перебування заявника ОСОБА_1 на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
Стосовно постійного проживання заявника на території України вказує, що на підтвердження такої обставини свідчить факт того, що після приїзду до України в січні 1991 року ОСОБА_1 з того часу жодного разу за межі України не виїздив. 
Вказує, що судом першої інстанції безпідставно зроблено висновки про недоведеність вимог, належними та допустимими доказами підтверджено факт про встановлення якого просив заявник, а тому рішення суду про відмову у задоволенні заяви є незаконним.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне. 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При розгляді справи судом встановлено, що  ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Сміла, Черкаська обл., що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.6).
В свідоцтві про народження батьками зазначено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які за національністю українці. Свідоцтво видане відділом реєстрації актів громадянського стану Смілянського міського управління юстиції Черкаської області 13 червня 2003 року повторно (а.с.6).
Відповідно до студентського квитка № НОМЕР_3 ОСОБА_1 , навчався на факультеті АНТ в період з 1984 року по 1988 року. (а.с.7)
Згідно Диплома № 735088, який виданий ОСОБА_1 про те, що він в 1978 року вступив до Київського інституту інженерів цивільної авіації, в 1988 році закінчив повний курс названого інституту (а.с.7).
Посольством Республіки Вірменія видана довідка № К/210-23 від 31.08.2023 року про те, що паспортно-візовим управлінням Служби міграції та громадянства Міністерства внутрішній справ Республіки Вірменія, інформація щодо громадянства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відсутня. Паспорт громадянина Респуліки Вірменія не отримував (а.с.8).
Відповідно до довідки за відомостями адресно-довідкового сектору ВСГІРФО УМВС України в Черкаській області від 10.11.2010 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був зареєстрований з 26.07.1995 року до 02.02.1997 року по АДРЕСА_1 , підстава - т/п ЧР-00287 ОВІР УМВС 02.02.1995 року (а.с.9).
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини
і громадянина захищаються судом.
У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Таким чином, законом передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.
Таким чином, особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2 - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3 - з моменту внесення відмітки про громадянство України.
При цьому питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано, крім Закону України «Про громадянство України», також Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.
Відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» та Порядку, заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.
У статті 1 Закону України «Про громадянство України» передбачено визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах», а саме: проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні; безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України.
Відповідно до пункту 7 Порядку встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.
Згідно з пунктом 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає такі документи: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР; в) рішення суду, яке підтверджує факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Відповідно до пункту 9 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.
Отже, для оформлення органами міграційної служби належності до громадянства України ОСОБА_1 необхідно подати рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
При оцінці достатності доказів діють спеціальні правила – стандарти доказування, якими має керуватися суду при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність (Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.08.2018 року у справі № 910/23428/17).
Звертаючись з заявою про встановлення юридичного факту,  ОСОБА_1 просив встановити факт постійного проживання на території України станом на 1991 рік, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 ,, суд першої інстанції виходив із того, що заявником не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про його постійне проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України (13 листопада 1991 року).
На підтвердження заявлених вимог ОСОБА_1 надав суду студентський квиток № НОМЕР_3 відповідно до якого він навчався на факультеті АНТ в період з 1984 року по 1988 року, диплом № НОМЕР_4 виданий ОСОБА_1 про те, що він в 1978 року вступив до Київського інституту інженерів цивільної авіації, в 1988 році закінчив повний курс названого інституту, довідку № К/210-23 від 31.08.2023 року про те, що паспорт громадянина Респуліки Вірменія ОСОБА_1 не отримував, довідку за відомостями адресно-довідкового сектору ВСГІРФО УМВС України в Черкаській області від 10.11.2010 року, згідно якої ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , був зареєстрований з 26.07.1995 року до 02.02.1997 року у АДРЕСА_1 , підстава - т/п ЧР-00287 ОВІР УМВС 02.02.1995 року.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані докази в підтвердження заявлених вимог не вказують на факт перебування/проживання ОСОБА_1 на території України саме на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року), який просить встановити заявник.
Таким чином, вимоги заяви про встановлення факту, що має юридичне значення є недоведеними.
Що стосується показів свідків в суді першої інстанції, колегія суддів зазначає, що надані покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення юридичного факту.
Доводи апеляційної скарги стосовно того, що заявлені вимоги доведені належними та допустимими доказами підтверджують факт про встановлення якого просить заявник не підлягають до уваги, оскільки зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції та висновки суду першої інстанції не спростовують. 
В цілому надані заявником докази не містять інформації про проживання ОСОБА_1 на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України (13 листопада 1991 року), а лише підтверджують факт ряду подій у його житті. 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не надав правової оцінки доказам заявника, зазначивши загально, що такі докази не підтверджують факт постійного проживання заявника на території України у зазначений ним період, а відтак такі доводи не є підставою для скасування рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , - адвоката Дона В.О. слід залишити без задоволення, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23.07.2024 року– без змін.
       Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 – адвоката Дона Віктора Олександровича залишити без задоволення.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 липня 2024 рокузалишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 22.10.2024 року.

Судді