ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 грудня 2024 р.	Справа № 638/17361/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Присяжнюк О.В. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18.10.2024, головуючий суддя І інстанції: Малахова О.В., пр. Перемоги, 52в, м. Харків, Харківська, 61202, по справі № 638/17361/24
          за позовом              ОСОБА_1  
          до      Департамента патрульної поліції             
          про визнання дій протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 (далі – Позивач, ОСОБА_1 , апелянт) звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції (надалі – ДПП, відповідач), у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову капрала поліції ОСОБА_2 посадової особи ДПП серії ЕНА № 3000443 від 07.09.2024 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі – КУпАП) у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2024 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність фактичним обставинам справи, що мають значення для справи, просив скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що відповідач не мав права фіксувати порушення позивачем правил дорожнього руху лазерним вимірювачем швидкості TruCam, оскільки перед місцем фіксації відсутній (не встановлений) дорожній знак «5.70», який інформує учасників дорожнього руху про автоматичну відеофіксація порушень Правил дорожнього руху. Також посилається на відсутність у додатках до спірної постанови посилань на фото та відео файли, які були використані при складені постанови. Вважав, що відповідачем порушені його права визначені ст. 268 КУпАП, розгляд справи на дорозі унеможливлює виконання вимог ст. 245 КУпАП.
Відповідачі правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що не перешкоджає розгляду справи в силу приписів ч. 4 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України).
Згідно з ч. 1 ст. 268 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) у справах, визначених статтями 273 - 277, 280 - 283, 285 - 289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.
Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду (ч. 2 ст. 268 КАС України).
Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій (ч. 3 ст. 268 КАС України).
Позивач подав клопотання про розгляд справи без його участі.
Представники відповідача в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися, відповідно до положень ст. 268 КАС України.
Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлені такі обставини, які не оспорено сторонами.
07.09.2024 інспектор 2 взводу 3 роти 4 батальйону капрал поліції ОСОБА_2 (далі - поліцейський) виніс постанову серії ЕНА №3000443 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн.
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом Mercedes-Benz C200 на автомобільній дорозі М06 Київ-Чоп 498 км (с. Новий Милятин) зі швидкістю 78 км/год. Вимірювання швидкості здійснювалось лазерним вимірювачем швидкості TruCAM Lti 20/20 серійний номер ТС000584, шляхом наведення поліцейським позначки оптичного прицілу на автомобіль з натисканням спускового гачку приладу, після чого починається вимірювання швидкості і включається відеозапис. При фіксації перевищення встановленої швидкості руху, прилад здійснює фотографування транспортного засобу.
Точність вимірювань приладу TruCAM Lti 20/20 серійний номер ТС000584 підтверджується свідоцтвом на повірку №22-01/29470 виданого ДП «Укрметртестстандарт» від 15.11.2023.
На підтвердження вчинення позивачем правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП України, представником відповідача разом з відзивом на позов було надано фото та відео файли, здійснені за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam.
З дослідженого фото-файлу з приладу TruCam LTI 20/20 вбачається, що на ньому зафіксований автомобіль Mercedes-Benz C200, який рухається зі швидкістю 78 км/год. Вимірювання швидкості здійснювалося працівником поліції на відстані 222,7 м.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що спірна постанова винесена в межах повноважень, на підставі та у спосіб, визначені чинним законодавством.
Колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до ст. 308 КАС України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 1 Закону України “Про дорожній рух” від 30 червня 1993 року № 3353-XII (далі – Закон 3353-XII) Закон регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).
За визначенням, наведеним у статті 14 Закону 3353-XII, учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.
До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин.
У силу приписів статті 14 Закону № 3353-XII учасники дорожнього руху серед іншого зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Відповідно до пункту 1.3. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі по тексту ПДР), учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
Згідно з пунктом 1.9. ПДР України, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Пунктом 2.3 ПДР України передбачено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний зокрема: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.
Як встановлено пунктом 12.9 (б) ПДР України, водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил.
Згідно з вимогами пункту 12.4 ПДР, у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.
Отже, у населених пунктах організований інтенсивний дорожній рух, що вимагає підвищеної уваги до забезпечення безпеки на проїзній частині, тому в таких місцях на всіх ділянках доріг (крім житлових зон і територій підприємств) встановлено максимально допустиме обмеження швидкості руху в 50 км/год. 
Вказане обмеження встановленої максимальної швидкості руху вводиться знаком 5.51 «Початок населеного пункту» і скасовується знаком 5.52 «Кінець населеного пункту».
Законодавство України про адміністративні правопорушення складається з Кодексу України про адміністративні правопорушення та інших законів України (частина 1 статті 2 КУпАП).
Відповідно до ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно зі ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Статтею 33 КУпАП передбачено, що стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь її вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.
Відповідно до частини 1 статті 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно з частиною першою статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до статті 77 КАС України, у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом Mercedes-Benz C200 на автомобільній дорозі М06 Київ-Чоп 498 км (с. Новий Милятин) зі швидкістю 78 км/год. Вимірювання швидкості здійснювалось лазерним вимірювачем швидкості TruCAM Lti 20/20 серійний номер ТС000584, шляхом наведення поліцейським позначки оптичного прицілу на автомобіль з натисканням спускового гачку приладу, після чого починається вимірювання швидкості і включається відеозапис. При фіксації перевищення встановленої швидкості руху, прилад здійснює фотографування транспортного засобу.
Точність вимірювань приладу TruCAM Lti 20/20 серійний номер ТС000584 підтверджується свідоцтвом на повірку №22-01/29470 виданого ДП «Укрметртестстандарт» від 15.11.2023.
На підтвердження вчинення Позивачем правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП України, відповідачем разом з відзивом на позов було надано фото та відео файли, здійснені за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 99 КАС України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути визначено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Вказані відеозапис та фото подані через підсистему «Електронний Суд» та мають електронний цифровий підпис уповноваженої особи.
Отже твердження позивача про невідповідність цих доказів вимогам КАС України не ґрунтується на приписах КАС України, та не потребує надання відповідачем носія на який безпосередньо здійснений запис правопорушення.
З дослідженого фото-файлу та відеозапису з приладу TruCam LTI 20/20 вбачається, що на ньому зафіксований автомобіль Mercedes-Benz C200, який рухається зі швидкістю 78 км/год. Вимірювання швидкості здійснювалося працівником поліції на відстані 222,7 м.
Твердження апелянта про неправомірність використання поліцейським лазерного вимірювача швидкості транспортних засобів LТІ 20/20 TruCam ТС000584 в ручному режимі є безпідставним з таких підстав.
Відповідно до ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, а також використовувати інформацію, отриману з фото- і відеотехніки, що перебуває в чужому володінні.
З наведеного вбачається, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, яка працює не в автоматичному режимі з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Колегія суддів вважає помилковими твердження позивача про те, що в силу приписів ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» відповідач не мав права використовувати зазначений засіб вимірювальної техніки не в автоматичному режимі, оскільки наведена норма закону не виключає можливість використання органами поліції вимірювачів швидкості руху, які не є стаціонарними.
При цьому, згідно свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 22-01/29470 від 15.11.2024, чинного до 15.11.2024, лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCaM LTI 20/20 № ТС000584, максимально допустима похибка при вимірюванні швидкості в ручному та автоматичному режимі становить +/- 2 м/год в діапазоні від 2 до 200 км/год.
Крім того, з листа ДП «Укрметртестстандарт» від 01.10.2019 за №22-38/49 вбачається, що лазерний вимірювач «TruCAM LTI 20/20» відноситься до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів, тобто конструктивно створений для утримання в руках під час вимірювань. Крім основного, ручного режиму роботи, вимірювач TruCAM також може бути встановлений на триногу для проведення вимірювань швидкості руху ТЗ в автоматичному режимі.
Викладене підтверджує, що лазерний вимірювач TruCAM має можливість працювати у двох режимах, утриманням в руках під час вимірювання швидкості руху ТЗ або розміщенням на триногі, саме в цих режимах вказаний вимірювач проходив тестування, ліцензування та сертифікацію, був признаним таким, що відповідає стандартам та правильно вимірює швидкість руху ТЗ в обох режимах.
Щодо тверджень апелянта про протиправність фіксації вчиненого ним адміністративного правопорушення з огляду на відсутність дорожнього знаку «5.70», колегія суддів зазначає таке.
По-перше, знак «5.70», відповідно до Додатку 1 ПДР має назву «Зміна схеми руху», та відповідно не має жодного стосунку до фіксації порушень правил дорожнього руху.
По-друге, знак «5.76», який має назву «Автоматична відеофіксація порушень Правил дорожнього руху» встановлюється у місцях, в яких правопорушення фіксуються в автоматичному режимі, наприклад засобами «Каскад», отже жодним чином не стосуються встановлень уповноваженими органами правопорушень із застосуванням засобів вимірювання швидкості транспортних засобів в ручному режимі, таких як LТІ 20/20 TruCam ТС000584.
Оскільки порушення позивачем ПДР України зафіксовано пристроєм вимірювання швидкості «TruCAM» в ручному режимі, а не в автоматичному, а вимоги ч. 2 ст. 40 Закону №580-VIII щодо розміщення інформації на видному місці стосується лише розміщеної автоматичної фототехніки і відеотехніки, колегія суддів дійшла висновку про хибність доводів апелянта у цій частині.
Окремо, колегія суддів звертає увагу на те, ДПП до матеріалів справи також надано акт обстеження ділянки вулично-шляхової мережі від 17.06.2024 про наявність на ділянці дороги, на якій позивачем вчинено адміністративного правопорушення, знаків 5.51 «Початок населеного пункту» та 5.52 «Кінець населеного пункту», які обмежують максимальну швидкість руху 50 км/ч, що спростовує твердження апелента у позовній заяві про відсутність вказаних дорожніх знаків.
Твердження апелянта про порушення його прав під час розгляду справи про адміністративне правопорушення спростовується наданими відповідачем відеозаписами, а тому колегія суддів вважає їх необґрунтованими.
Також колегія суддів звертає увагу на те, що питання стосовно винесення постанов за порушення у сфері безпеки дорожнього руху «за місцем вчинення» чи «на місці вчинення», було доповнено та деталізовано положеннями Кодексу України про адміністративні правопорушення шляхом внесення змін в липні 2015 року, у відповідності до яких перелік адміністративних правопорушень, за які адміністративні стягнення накладаються на місці їх вчинення, викладений в частині 1 статті 258 КУпАП, доповнено правопорушеннями, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції у відповідності до частині 1 статті 222 КУпАП.
Притягнення особи до адміністративної відповідальності у вказаних випадках фактично відбувається у скороченому провадженні.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, які полягають, зокрема, у порушенні правил дорожнього руху, відповідальність за які передбачена ст. 122 КУпАП. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Положеннями ч. 2 ст. 258 КУпАП передбачено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.
У відповідності до ч. 4 ст. 258 КУпАП у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 283 цього Кодексу.
Підсумовуючи здійснений аналіз норм чинного законодавства, судова колегія вбачає всі підстави стверджувати, що постанова у справі про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 122 КУпАП виноситься на місці вчинення правопорушення внаслідок чого провадження у справі про адміністративне правопорушення у порядку та за правилами, встановленими розділом IV КУпАП, - не здійснюється.
Вказане свідчить про те, що доводи апелянта про неможливість розгляду справи про адміністративне правопорушення на дорозі хибним, та таким, що не відповідає приписам КУпАП.
Колегія суддів при  розгляді даної справи враховує і практику Європейського суду з прав людини, а саме рішення Європейського суду з прав людини в справі "O'Halloran and Francis v. the United Kingdom" згідно з висновком якого будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати значної шкоди. Можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.
Отже, водій при керуванні автомобілем зобов`язаний, в першу чергу, дотримуватись вимог Правил дорожнього руху та, зокрема, швидкісного режиму у населеному пункті.
Щодо інших доводів сторін колегія суддів зазначає.
Ухвалюючи це судове рішення колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення “Серявін та інші проти України”) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі “Серявін та інші проти України”(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з частиною першою статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2024 року по справі № 638/17361/24 залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич	
Судді	   	О.А. Спаскін    О.В. Присяжнюк