Справа № 446/2142/20                                Головуючий у 1 інстанції: Самсін М.Л. 
Провадження № 22-ц/811/864/23                 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

14 листопада 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Ковальчука Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 22 грудня 2022 року, -
ВСТАНОВИВ:

у листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , у якому, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим будинком, примусово зняти її з реєстраційного обліку, усунути перешкоди в користуванні житловим будинком шляхом її виселення.
В обґрунтування позовних вимог, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, покликається на те, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , який успадкував після смерті бабусі ОСОБА_4 . З лютого 2017 року його колишня дружина, ОСОБА_3 , яка проживає разом з ним, постійно словесно його ображає, висловлюється до нього нецензурною лайкою, погрожує фізичною розправою, що завдає йому морального та психологічного болю, принижує його честь та гідність, оскільки він є учасником бойових дій, інвалідом II групи і не може чинити їй опір. Постійне проживання ОСОБА_3 та зберігання її речей в належному йому житловому будинку позбавляє його можливості володіння, користування та розпорядження своєю власністю. Вважає, що колишніх членів сім`ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття, роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання виявилися безрезультатними. 
З наведених підстав просить:
-визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 та примусово зняти її з реєстраційного обліку житлового будинку;
-усунути перешкоди в користуванні приватною власністю, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_3 без надання їй іншого житлового приміщення.
Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 22 грудня 2022 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3  про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживаннявідмовлено.
Додатковим рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 13 серпня 2024 року в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1  про усунення перешкод в користуванні приватною власністю, а саме житловим будинком  АДРЕСА_1 , шляхом виселення  ОСОБА_3 без надання їй іншого житлового приміщення, відмовлено.  
Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 22 грудня 2022 року та додаткове рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 13 серпня 2024 року оскаржила представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду та додаткове рішення суду є незаконними та необґрунтованим, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що позивач не може використовувати за призначенням житловий будинок, який йому належить на праві власності, оскільки відповідачка в ньому постійно проживає та зберігає свої речі. Вважає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Визначальним для захисту права власності є встановлення судом чинення перешкод у користуванні власником майном, належним йому на праві власності. Вважає, що суд безпідставно не врахував те, що відповідачка систематично порушує правила співжиття, робить неможливим спільне з нею проживання в одному будинку, а заходи попередження та впливу на неї виявилися безрезультатними. З наведених підстав просить рішення суду та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 – ОСОБА_2 на додаткове рішення Кам`янка – Бузького районного суду Львівської області від 13 серпня 2024 року – закрито.
Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату та місце розгляду справи в судове засідання не з`явились. 
Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Оскільки текст постанови складено 14 листопада 2024 року, то незважаючи на те, що розгляд справи призначено на 04 листопада 2024 року, датою ухвалення постанови є саме 14 листопада 2024 року.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду та додаткового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 з часу одруження з ОСОБА_1 за його згодою вселилася та проживала у спірному житловому будинку, власником якого є позивач, продовжує проживати у вищевказаному будинку після розірвання шлюбу, що вселення її у житловий будинок та проживання є правомірним, а такожврахував те, що іншого житла відповідачка не має, а задоволення позовних вимог призведе до порушення права на житло ОСОБА_3 , гарантоване статтею 8 Конвенції.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_6 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №181634501 від 19 вересня 2019 року.
Згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України у Львівській області від 18 листопада 2020 року, наданим на запит суду, ОСОБА_3 зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 з 1989 року.
З копії рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 07 березня 2018 року вбачається, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано 09 вересня 1989 року, і такий було розірвано 07 березня 2018 року.
Зі змісту позовної заяви та заяви про збільшення позовних вимог вбачається, обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання відповідачки втратившою право на користування успадкованим позивачем житловим будинком та її виселення, позивач покликається на те, що його колишня дружина, як колишній член його сім`ї, продовжує проживати в успадкованому ним житловому будинку АДРЕСА_1 , на грунті неприязних відносин постійно з ним конфліктує, порушує його спокій, вчиняє психологічне насильство, висловлюється нецензурною лайкою, чим перешкоджає користуватися цим житловим будинком. 
У розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання ’’вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло’’ (рішення у справі ’’Пауел та Райнер проти Великобританії’’ від 21.02.1990, ’’Кривіцька та Кривіцький проти України’’ від 02.12.2010 та ’’Рохля проти України’’ від 17.05.2011).
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору – судом.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим це питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України.
Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Право користування чужим майном передбачене у статтях 401-406 ЦК України. 
Частина друга статті 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим це питання з`ясовується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.
Виходячи з аналізу зазначених правових норм, особа може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, з підстав відсутності понад шість місяців чи понад один рік у цьому жилому приміщенні, якщо ця особа була відсутня протягом цього строку без поважних причин, і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору.
Таким чином, при вирішенні спору про визнання втратившим право на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін відсутності та поважність причин такої відсутності.
Право членів сім`ї власника користуватись жилим приміщенням нарівні з власником може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідачка після реєстрації шлюбу з позивачем, який було зареєстровано 09.09.1989 року, зі згоди ОСОБА_1 вселилася у належний йому на праві власності житловий будинок, як дружина та член його сім`ї, була у ньому зареєстрована, вони разом з дітьми проживали у спірному житловому будинку.
Зазначені обставини позивач не заперечував.
А відтак, позивачка вселилася в спірний житловий будинок АДРЕСА_1 зі згоди його власника, ОСОБА_1 , що свідчить про те, що її вселення у житловий будинок є законним.
Як стверджує в позовній заяві позивач, після розірвання шлюбу 07.03.2018 року, ОСОБА_3 залишилися надалі проживати у спірному житловому будинку і на даний час у ньому проживає.
Оскільки статті 71, 72 ЖК України, стаття 405 ЦК України передбачають підстави для визнання особи втратившою право на користування житловим приміщенням, і такими є відсутність особи в житловому приміщенні без поважних причин понад встановлені законом строки, а як стверджує позивач його колишня дружина, ОСОБА_3 , після розірвання шлюбу надалі проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 , її відсутність у цьому житловому будинку понад встановлені законом строки, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не підтверджена належними та допустимими доказами, колегія суддів вважає відсутніми підстави для визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити те, що звернувшись з позовною вимогою про визнання ОСОБА_3 втратившою право на користування житловим будинком, позивач у позовній заяві не зазначив, з яких передбачених законом підстав ОСОБА_3 підлягає визнанню такою, що втратила право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
У спорах щодо визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту відсутності відповідача понад встановлені строки у житловому приміщенні без поважних причин.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_6 як на підставу визнання відповідачки такою, що втратила право на користування будинком, покликається на те, що вони з дружиною розлучились, однак надалі продовжують проживати разом в належному йому на праві власності житловому будинку, у зв`язку з чим він не може використовувати будинок за призначенням, поскільки колишня дружина з ним постійно конфліктує, не допускає до кімнати, порушує його спокій, вчиняє психологічне та моральне насильство.
З огляду на положення статей 71, 72 ЖК України, статті 405 ЦК України, вищезазначені підстави, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим будинком, колегія суддів вважає, що зазначені позивачем підстави не можуть бути підставами для визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 , а наявні у справі докази взагалі не відображають обставини, які мають правове значення для правильного вирішення справи. 
Позовні вимоги про визнання відповідачки втратившою право на житло позивач взагалі не обгрунтовував непроживанням її у житловому будинку, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не надав суду доказів на підтвердження того, що його колишня дружина, ОСОБА_3 , не проживає по місцю реєстрації у житловому будинку АДРЕСА_1 , 
Позивачем також не надано доказів на підтвердження того, що його колишня дружина в зареєстрована у спірному житловому будинку за відсутності його згоди, і що реєстрація відповідачки у спірному житловому будинку перешкоджає позивачу користуватися чи розпоряджатися цим будинком.
Вважаючи безпідставною позовну вимогу ОСОБА_1 про визнання колишньої його дружини такою, що втратила право на користування житловим будинком, колегія суддів враховує те, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, що по суті матиме наслідком виселення, необхідно брати до уваги як формальні підстави, передбачені чинним законодавством, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє права користування займаним приміщенням.
Вирішуючи позовну вимогу ОСОБА_1 про визнання колишньої його дружини такою, що втратила право на користування житловим будинком, суд вірно вирішив спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
З урахуванням того, що відповідачка вселилася до житлового будинку позивача як член його сім`ї з його згоди, враховуючи реєстрацію її місця проживання у житловому будинку, проживання у будинку разом з дітьми, враховуючи те, що відповідачка використовує будинок як постійне місце її проживання, наявність у відповідачки іншого житла матеріалами справи не підтверджується, колегія суддів вважає непропорційним втручання держави у право відповідачки на користування спірним житловим приміщенням, яке є її єдиним постійним місцем проживання, оскільки іншого позивачем не доведено належними та допустимими доказами. 
З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 втратившою право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 та зняття реєстрації місця проживання за вказаною адресою. 
Однією із позовних вимог ОСОБА_1 , є також вимогапро усунення перешкод ОСОБА_1 в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 без надання їй іншого житлового приміщення, в обґрунтування якої він покликається на ст. 116 ЖК України, зі змісту якої вбачається, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Однак позивач, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не довів належними та допустимими доказами наявність підстав для виселення ОСОБА_3 з підстав, передбачених статтею 116 ЖК України, позивач ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності цих підстав, неможливості для нього проживання разом з відповідачкою в одному житловому будинку, доказів звернення до правоохоронних органів, застосування до відповідачки заходів запобігання і громадського впливу, їх безрезультатність. 
Слід зазначити, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження доводів позивача про те, що відповідачка постійно вчиняє сварки, конфлікти, чим перешкоджає йому користуватись житлом, руйнує чи псує жиле приміщення, використовує його не за призначенням, порушує правила співжиття, а тому твердження позивача про такі обставини носять голослівний характер та всупереч вимогам ст.ст. 77, 78, 81 ЦПК України не доведені належними і допустимими доказами.
Копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданою 04 жовтня 2024 року підтверджується, що ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. (частина 1 статті 377 ЦПК України).
Частина 3 статті 377 ЦПК України передбачає, що якщо судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи – сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою доля застосування вимог частини першої цієї статті.
Оскільки позивач ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто після ухвалення оскаржуваного рішення, а спірні правовідносини щодо визнання ОСОБА_3 втратившою право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 не допускають правонаступництва, колегія суддів вважає, що судом ухвалено законне і обґрунтоване рішення, а відтак з врахуванням положень частини 1 та 3 статті 377 ЦПК України відсутні підстави для закриття провадження у справі.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 22 грудня 2022 року – залишити без задоволення.
Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 22 грудня 2022 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Постанова складена 14 листопада 2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк