КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 2-5096/11                                                                         Головуючий у суді І інстанції Гончарук В.П.
Провадження № 22-ц/824/6540/2024                                                      Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
11 грудня 2024 року                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2023 року у справі за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання,
 
в с т а н о в и в:
 
У травні 2023 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп»(далі - ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп») звернулось до суду із заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Заяву обґрунтувало тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 червня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року, задоволено позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 1 044 250,02 грн звернуто стягнення на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2021 року замінено стягувача АТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» у справі № 2-5096/11.
18 лютого 2022 року ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» видано виконавчий лист про звернення стягнення на нерухоме майно та стягнення судових витрат.
Заявник вказував, що отримавши виконавчий лист, він звернувся до суду із заявою поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з інших підстав, проте ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 травня 2022 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2023 року, в задоволенні його заяви було відмовлено.
Наразі підставою звернення з такою заявою є та обставина, що стягувач був позбавлений можливості реалізувати своє право на звернення стягнення на нерухоме майно в примусовому порядку через відповідні органи у встановлений законом строк внаслідок дії у період з 07 червня 2014 року по 23 вересня 2021 року Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким було встановлено заборону на звернення стягнення (відчуження без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду і є предметом іпотеки.
Наведена обставина, на думку заявника, дає підстави стверджувати, що строк пред`явлення виконавчого листа у справі № 2-5096/11 пропущено з поважних причин, тому він підлягає поновленню.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2023 року у задоволенні заяви ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» відмовлено.
В апеляційній скарзі заявник просить вищевказане судове рішення скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким вимоги поданої заяви задовольнити.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що на дату набрання рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 червня 2012 року законної сили (28 жовтня 2014 року) у стягувача була відсутня можливість його примусового виконання у зв`язку з дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тому ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» 03 грудня 2019 року скористалось іншим способом захисту, а саме звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на нього, який виявився неефективним, оскільки рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 січня 2021 року у справі № 755/1487/20, яке набрало законної сили 18 листопада 2021 року, було скасовано рішення державного реєстратора від 06 грудня 2019 року № 50066200 про реєстрацію права власності ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» на квартиру АДРЕСА_2 та витребувано її у власність ОСОБА_1 . Отже, рішення суду у даній справі залишається невиконаним, а ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» не має можливості задовольнити свої вимоги за кредитним договором за рахунок предмету іпотеки.
Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли. В силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи (їх представники та/або правонаступники)в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів визнала, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги заявника.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 червня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року, задоволено позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договоромта в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 1 044 250,02 грн звернуто стягнення на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2021 року замінено стягувача АТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» у вказаній вище справі № 2-5096/11.
18 лютого 2022 року ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» звернулось до суду із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання у справі № 2-5096/11.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 травня 2022 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2023 року, в задоволенні цієї заяви було відмовлено.
Постановляючи оскаржувану ухвалу у даному судовому провадженні, суд першої інстанції виходив з того, що вказані заявником причини пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання не можна визнати поважними, оскільки заявником було використано право на звернення стягнення на предмет іпотеки і не надано доказів того, що ним вживалися заходи щодо отримання виконавчого листа у справі № 2-5096/11 та в подальшому пред`явлено його до примусового виконання до органів державної виконавчої служби або приватного виконавця.
З огляду на те, що заявник тривалий час мав усі можливості для пред`явлення виконавчого листа до виконання та не надав суду доказів наявності будь-яких перешкод для реалізації цього права стягувача у встановлений законом строк, суд першої інстанції зробив висновок про відсутність можливості визнати поважною вказану ним причину пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання у цій справі.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Зазначене конституційне положення кореспондується та було відображено у статті 14 ЦПК України в редакції, яка діяла на час ухвалення судового рішення у справі № 2-5096/11.
В частині першій статті 431 ЦПК України закріплено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, на час набрання законної сили судовим рішенням у справі № 2-5096/11 були врегульовані Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV).
Відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 22 Закону № 606-XIV виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.
Згідно із пунктом 1 частини другої статті 22 Закону № 606-XIV строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.
Отже, за загальним правилом, встановленим Законом № 606-XIV, виконавчий лист, виданий на підставі рішення суду в цивільній справі, міг бути пред`явлений до примусового виконання протягом одного року з наступного дня після набрання рішенням законної сили.
05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України № 1404-VIII від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII), згідно з пунктом 5 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» якого виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
Тлумачення пункту 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII свідчить, що положення цього Закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплив на час набрання чинності цим Законом. Вказаним пунктом Закону не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм цього Закону до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання яких сплив на час набрання ним чинності.
Аналогічний по суті висновок зроблений в постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 905/6977/13, від 02 травня 2018 року у справі № 5016/149/2011(17/6), від 01 серпня 2018 року у справі № 553/1951/14-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 521/21810/17, від 29 січня 2020 року у справі № 344/19847/18, від 16 вересня 2020 року у справі № 242/2375/16-ц, від 15 жовтня 2020 року у справі № 202/20331/13-ц.
Як вбачається зі встановлених судом першої інстанції обставин, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 червня 2012 року було залишене без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 жовтня 2014 року.
Таким чином рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 червня 2012 року набрало законної сили 28 жовтня 2014 року.
За огляду на викладене, на час набрання чинності Законом № 1404-VIII строк пред`явлення виконавчого листа у справі № 2-5096/11 уже сплив, тобто цей виконавчий документ міг бути пред`явлений до виконання протягом одного року з дня набрання рішенням законної сили - 29 жовтня 2015 року.
При цьому, як свідчать матеріали справи та не заперечувалось заявником, виконавчий лист у справі № 2-5096/11 на виконання вказаного вище судового рішення банку не видавався і до примусового виконання ним не пред`являвся.
За частиною першою статті 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.
Підставою для поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання є факт пропуску стягувачем такого строку з поважних причин.
Аналіз змісту даних норм дає підстави для висновку, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для стягувача отримати та подати у встановлений законом строк виконавчий лист до примусового виконання.
Неможливість виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 червня 2012 року ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» пов`язувало саме із забороною, встановленою Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Так, строк пред`явлення виконавчого документа до виконання є одним із видів процесуальних строків, які передбачені статтею 120 ЦПК України.
Згідно зі статтею 127 ЦПК України суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.
Суд при вирішенні питання про поновлення строку для пред`явлення до виконання виконавчого документа повинен з`ясувати питання щодо причин пропуску цього строку та залежно від характеру цих причин зробити висновок про їх поважність чи неповажність, дійти висновку про наявність чи відсутність підстав для поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Поважними можуть бути визнані лише ті причини, що виникли внаслідок обставин, об`єктивно незалежних від волі заінтересованої особи, які безпосередньо унеможливлювали або ускладнювали можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк.
Питання про поважність пропуску строків є оціночним. Поважність причин може залежати від таких обставин як поведінка заявника (бездіяльність або незаінтересованість в питаннях звернення судового рішення до виконання), інших осіб, обставин, які безпосередньо унеможливлюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, які виникли об`єктивно, так і від чинників, що не пов`язані з людським фактором, що підтверджуються належними і допустимими засобами доказування.
Аналогічний висновок зроблений в постанові Верховного Суду від 10 серпня 2022 року у справі № 1522/12531/12 (провадження № 61-18649св21).
На момент набрання рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 червня 2012 року законної сили уже діяв Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким було встановлено заборону на примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань позичальника або майнового поручителя за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами в іноземній валюті.
23 квітня 2021 року набрав чинності Закон України від 13 квітня 2021 року № 1381-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», пунктом 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» якого передбачено, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом, тобто з 23 вересня 2021 року.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Відповідно до статті 3 вказаного Закону він має тимчасовий характер і діє з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.
У цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).
Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.
Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-333цс15.
Згідно з вимогами частини першої статті 23 Закону № 606-XIV строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються: пред`явленням виконавчого документа до виконання; частковим виконанням рішення боржником; наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення.
Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується (частина друга статті 23 Закону № 606-XIV).
У частині третій статті 23 Закону № 606-XIV передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.
На підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина п`ята статті 47 Закону № 606-XIV).
Вказані положення законодавства є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.
Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у розумінні пункту 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» є підставою повернення виконавчого документа стягувачу.
Разом з тим, зміст статті 47 цього Закону № 606-XIV визначає підстави повернення стягувачу виконавчого документа, за яким виконавче провадження уже відкрито.
Тобто, встановлена Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заборона щодо звернення стягнення на майно боржника стосується заходів примусового виконання рішень (конкретних дій, спрямованих державним виконавцем на виконання рішення суду), а не дій державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження.
Відкриття виконавчого провадження засвідчує обставини пред`явлення виконавчого документа до виконання та є юридичним фактом, з яким пов`язується обчислення перебігу строку пред`явлення виконавчих документів до виконання.
Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 13 березня 2019 року в справі № 308/3270/17 (провадження № 61-33137св18), на які посилався заявник.
Водночас, з матеріалів справи вбачається, що первісним стягувачем - АТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп», протягом встановленого законом строку не було отримано виконавчий лист та в подальшому не було пред`явлено його до виконання до органів державної виконавчої служби або до приватного виконавця. Постанова про повернення виконавчого документа стягувачу в зв`язку із забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника в матеріалах справи відсутня.
Посилання заявника на те, що всі десять років діяв мораторій, який унеможливлював виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києві від 20 червня 2012 року у справі № 2-5096/11, у зв`язку з чим не було можливості та необхідності звертатися із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, колегія суддів до уваги не приймає зважаючи на те, що встановлення мораторію, передбаченого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не перешкоджало стягувачу реалізувати своє право щодо звернення протягом передбаченого законом строку до органів державної виконавчої служби або до приватного виконавця з метою виконання рішення суду, а стосується заборони щодо самого звернення стягнення на таке майно боржника у межах виконавчого провадження.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що заявником не наведено жодних належних та достатніх обґрунтувань поважності причин пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання чи неможливості звернення до суду з відповідною заявою протягом тривалого часу (майже десять років) та не підтверджено будь-якими доказами, які б суд міг би покласти в основу задоволення поданої заяви.
Суду не надано належних та допустимих доказів, що підтверджували б об`єктивну неможливість первісного стягувача вчинити всі можливі дії, спрямовані на пред`явлення виконавчого документа до виконання у строки, визначені чинним законодавством України.
Крім того слід врахувати, що оскаржуючи в апеляційному порядку попередню ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 20 травня 2022 року про відмову в поновленні пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» уже посилалось на зазначені вище обставини, а саме на встановлену законом заборону звертати стягнення на нерухоме майно, визначене у виконавчому листі у справі № 2-5096/11. 
Суд апеляційної інстанції, залишаючи апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» без задоволення, а ухвалу районного суду - без змін, надав цим доводам правову оцінку та відхилив їх у постанові Київського апеляційного суду від 23 січня 2023 року (а.с. 202-206, т. 2).
Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З урахування наведеного, обставини, на які посилається ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» як на підставу для поновлення пропущеного строку для пред`явлення до виконання виконавчого листа у справі № 2-5096/11, не можна визнати поважними причинами пропуску установленого строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Будь-яких інших причин пропуску вказаного строку у заяві ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» не зазначено і в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не встановлено обставин, які б не залежали від волі стягувача та дійсно створювали перешкоди або значно ускладнювали можливість пред`явлення виконавчого листа до виконання у визначений законом строк.
Виходячи з наведеного, оскільки подана заява про поновлення строку для пред`явлення до виконання виконавчого листа про звернення стягнення на нерухоме майно не містить поважних та обґрунтованих підстав, які б свідчили про наявність об`єктивно непереборних обставин для пред`явлення виконавчого документа до виконання у встановлений законом строк, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для її задоволення.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 379 ЦПК України, як підстави для скасування ухвали суду про відмову у задоволенні поданої правонаступником стягувача заяви.
За таких обставинколегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, ухвала суду першої інстанції про відмову в поновленні пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і обґрунтовані підстави для її скасування відсутні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого заявником судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2023 року в даній справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Головуючий                                                                         С.А. Голуб

Судді:                                                                                   Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній