Дата документу 30.10.2024 Справа № 331/6707/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 331/6707/21 Головуючий у 1-й інстанції: Світлицька В.М.
Провадження № 22-ц/807/1539/24 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2024 року                                                  м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Кухаря С.В.,
Полякова О.З,
при секретарі Книш С.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кухарчук Анни Юріївни на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району, як орган опіки та піклування, про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року  ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району, як орган опіки та піклування, про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На теперішній час позивач самостійно забезпечує дитину всім необхідним, купує їжу, одяг, іграшки, сплачує грошові кошти за навчання. Відповідач належним чином не виконує свій батьківський обов`язок по матеріальному забезпеченню своєї доньки. ОСОБА_2 самостійно займається життям, здоров`ям та розвитком своєї дитини. Також бажає, щоб донька зростала у атмосфері любові, турботи та поваги. На теперішній час позивач може забезпечити донці кращі умови життя, на належному рівні дбати про фізичний, емоційний та духовний розвиток доньки. 
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 просила суд: стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму, від дня подання позовної заяви до суду та до досягнення дитиною повноліття; визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю громадянкою України - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 травня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району, як орган опіки та піклування, про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 03.12.2021 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Рішення суду в межах стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 992 гривень 40 копійок.
Визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю, громадянкою України - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник ОСОБА_1  - адвокат Кухарчук А.Ю. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову; стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивачем не доведено, що вона може забезпечити дитині кращі умови життя, на належному рівні дбати про фізичний, емоційний та духовний розвиток дитини. Так, позивачем не надано докази про її доходи, докази понесених нею витрат на розвиток дитини, відсутні довідки про дійсне місце проживання та, зокрема, докази оплати за орендовану у м. Запоріжжі квартиру.
У справі відсутні докази того, що позивачка має самостійний дохід, а сам по собі факт реєстрації позивачки як ФОП не є підтвердженням того, що позивачка дійсно здійснює підприємницьку діяльність та має дохід. 
Позивачка нехтує своїм батьківським обов`язком щодо забезпечення здобуття дитиною освіти, постійно зриває дитину з місця, не забезпечуючи дитині можливість адаптуватися та соціалізуватися, у дитини немає сталого та постійного місця проживання, друзів, соціальних зв`язків. Про вказане свідчить лист Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України щодо виїзду ОСОБА_3 за межі України, а також особова справа дитини.
Крім того, вважає, що позивачка відкрито демонструє аморальну поведінку в усіх сферах життя. Досліджена загальнодоступна та відкрита соціальна сторінка позивачки в соціальній мережі Інстаграм свідчать про аморальний спосіб життя жінки-моделі, який мати демонструє дитині. З соціальної сторінки вбачаються єдині уподобання та інтереси - гучні вечірки та фотографування себе у напівоголеному вигляді.
Також наявний у матеріалах справи психологічний висновок спеціаліста за результатами візуального психодіагностичного обстеження ОСОБА_2 , складений медичним психологом ОСОБА_4 , свідчить про недостатньо сформовану близькість матері та дитини та порушення емоційного зв`язку між мамою та донькою.
Скаржник вважає, що орган опіки та піклування не виконав свого обов`язку, передбаченого ст. 161 СК України та Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затверджений постановою КМУ від 24 вересня 2008 р. № 866, та не з`ясував належним чином ставлення кожного з батьків до виконання своїх обов`язків, проігнорував принцип рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини, а також проігнорував очевидні факти аморальної поведінки матері, які наносять шкоду інтересам дитини.
Зауважує, що відповідачем було подане клопотання про закриття провадження по справі, оскільки рішенням Провінційного суду Аліканте від 13.03.2024 року над дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено опіку для обох батьків, проте дитина на даний момент повинна перебувати під виключною охороною батька, що свідчить про те, що судові інстанції визначили місце проживання дитини з батьком. Дане рішення не було оскаржене, однак у відповідача маються технічні складнощі щодо отримання відповідної довідки від Провінційного суду Аліканте про те, що судове рішення набрало законної сили.
Проте, відповідно до ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 травня 2024 року суд відмов у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі виключно з тих підстав, що в рішенні № 000013/2024 від 23.01.2024 р. Провінційного суду Аліканте. Четвертий відділ. Справа № 1432/23 відсутня відмітка про набрання ним законної сили, доказу того, що зазначене рішення іноземного суду набрало законної сили, суду не надано.
Щодо врахування думки дитини під час вирішення судового спору про визначення місця проживання дитини, то озвучена в судовому засіданні думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про визначення місця її проживання, оскільки думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, наприклад, таких, як тривалий час проживання дитини з одним із батьків без повноцінного спілкування із тим з батьків, з ким дитина не проживає (постанова Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 554/1124/20). 
Щодо рішення суду в частині стягнення аліментів, скаржник вказує на те, що позивачка не надала жодного доказу про те, що вона зверталася до батька та надала батьку реквізити, на які той міг би здійснювати перерахування коштів для утримання дитини. Відповідач ніколи не уникав свого обов`язку щодо участі в утриманні дитини, більше того, позивачка та дитина перебували на утриманні відповідача й після того, як шлюбні відносини фактично були припинені. Відповідач не має наміру уникати батьківського обов`язку щодо утримання дитини, в той же час аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, з урахуванням доходу батька можуть сягнути 28 330 грн., тому відповідач в цій частині позовних вимог просить встановити розмір аліментів 500 євро, що в еквіваленті по курсу НБУ на дату цієї заяви становить 21 100 грн. Встановлення аліментів у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно не спрямоване на захист інтересів дитини, а спрямоване на незаконне збагачення матері за рахунок аліментів на дитину, яка не має самостійного джерела доходу.
Також вказано, що спілкування батька з дитиною у суді відбулося вперше з 12 вересня 2021 року, так як мати перешкоджає спілкуванню батька з дитиною.
Від представника ОСОБА_2   - адвоката Шумського І.В. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду. 
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в оскарженій частині відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем відповідно до ст. 81 ЦПК України не подано суду будь-яких належних доказів, що свідчать про наявність істотних обставин, що зумовлювали би недоцільність проживання дитини разом з матір`ю, що її проживання з позивачем не відповідає інтересам дитини. Суд, першочергово приділяючи увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, з урахуванням отриманої в ході судового розгляду інформації про усі фактичні обставини справи, що мають істотне значення, врахувавши інтереси дитини, висловлену нею думку (яка виявила бажання проживати разом із матір`ю), її психологічний стан, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, дійшов висновку про визначення місця проживання дитини з матір`ю, оскільки це буде відповідати найкращому забезпеченню її інтересів. Приймаючи до уваги встановлені судом обставини, а саме, що на даний час дитина проживає разом з матір`ю у звичних для неї умовах, між дитиною і матір`ю встановлений міцний психологічний зв`язок, існує довіра, взаєморозуміння, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. При визначенні розміру аліментів, суд виходив із засад розумності та справедливості, врахував, що визначеної позивачем суми в розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходу) відповідача буде достатньо для належного утримання та розвитку спільної дитини сторін, так як обов`язок по її утриманню покладається на обох батьків. Також суд врахував стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, а також те, що відповідач не заперечує в частині стягнення з нього аліментів на користь матері на утримання їх спільної дитини.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом,  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1 від 09.04.2014 року.
01.04.2024 року ОСОБА_3 виповнилося 10 років.
Відповідно до інформації, наданої директором Ліцею № 86 «Консул» Печерського району м. Києва Мельник Т. за № 186 від 22.04.2024 року, на адвокатський запит від 15.04.2024 р. повідомлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здобуває освіту у Ліцеї № НОМЕР_2 «Консул» Печерського району м. Києва з 18.09.2023 р. Протягом І семестру 2023/2023 навчального року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здобувала освіту у Ліцеї № НОМЕР_2 «Консул» Печерського району м. Києва за очною (денною) формою навчання. З початку ІІ семестру дитина була відсутня за сімейними обставинами. Підстава: заява матері. При цьому мати та дитина підтримували зв`язок зі школою та відвідувала індивідуальні консультації. Рішенням педагогічної ради Ліцею № 86 «Консул» від 24.01.2024 р. № 14 дозволено тимчасову відсутність ОСОБА_5 та організацію індивідуальних консультацій для недопущення освітніх втрат та атестацію відповідно до Методичних рекомендацій щодо окремих питань здобуття освіти в закладах загальної середньої освіти в умовах воєнного стану в Україні. З 15.04.2024 року ОСОБА_5 переведена на індивідуальну форму навчання (екстернат, наказ від 15.04.2024 № 53, підстава: заява матері, довідка зі школи за кордоном). 
Згідно висновку районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району від 17.05.2022 року № 536/01-20/20.03-673 щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , враховуючи той факт, що дитина фактично проживає з матір`ю, належний стан виконання матір`ю батьківських обов`язків, відсутність інформації про місце фактичного перебування батька дитини, діючи в інтересах дитини, районна адміністрація ЗМР по Олександрівському району, як орган опіки та піклування, вважає доцільним визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 .
Опитана у судовому засіданні суду першої інстанції малолітня  ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , пояснила, що їй зручніше відповідати на запитання українською мовою, дитина зазначила, що навчається в ліцеї та має друзів з якими спілкується онлайн, зараз проживає з матір`ю за межами України. Також дитина зазначила, що до цього певний час мешкала разом із батьком в Іспанії, однак він не давав можливості спілкуватися із мамою та не приділяв їй належної уваги, більше часу вона проводила з бабусею. Ізабель ОСОБА_3 зазначила, що хоче проживати з разом із матір`ю ОСОБА_2 .
Практичний психолог Губа Н.О. після опитування малолітньої ОСОБА_5 пояснила, що всі питання були зрозумілі дитині, деякі були переформульовані для кращого розуміння та надання на них відповіді. Дитина відповідала на питання самостійно, без тиску, вільно та емоційно, імпульсивно висловлювала свою думку та вступала у суперечку, коли відстоювала її. Також, психолог пояснила, що страх батька може бути сформовано під впливом ситуації, коли дитину відібрали від матері, її очікування не були виправдані, а тому дитина страждала без матері поряд з батьком. Щоб налагодити ситуацію, батьки мають спілкуватися та спільно знаходити шляхи її врегулювання, якщо батьки бачать небажання дитини, то не травмувати її та не тиснути на неї. Образа Ізабель на батька сформована на досвіді дитини, вона постійно про це згадує, що формує негативний образ чоловіка. За час перебування дитини із батьком, останній міг пояснити ситуацію, що склалася та підтримати її. 
Крім того, представник ОСОБА_1 - адвокат Кухарчук А.Ю. в апеляційній скарзі заявила клопотання про дослідження додатково поданих доказів з посиланням на те, що їх підготовка вимагала залучення компетентних осіб, експертів психологів, отримати необхідні докази вдалося вже під час розгляду судової справи. 
Як зазначалося вище, статтею  367 ЦПК України визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, зокрема, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
З огляду на викладені норми процесуального права, а також враховуючи характер спірних правовідносин, предмет доказування у справі, мотиви оскаржуваного судового рішення та той факт, що під час розгляду справи в суді першої інстанції стороною відповідача не заявлялося відповідне клопотання, колегія суддів вважає за необхідне залишити клопотання без задоволення та здійснює апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції за наявними матеріалами справи.
Крім того, представник ОСОБА_1 - адвокат Кухарчук А.Ю. також подала клопотання про долучення до матеріалів справи доказу: рішення Провінційного суду Аліканте від 13.03.2024 року з апостилем мовою оригіналу та нотаріально завіреним перекладом на українську мову, який було здійснено у липні 2024 року. Вказаний доказ прийнятий апеляційним судом до уваги у цій справі як доказ, передбачений ч. 3 ст. 367 ЦПК України, на виконання вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до частини 2 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини
Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.
У постанові Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20 зроблено висновок, що «рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах».
У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 зроблено висновок, що «при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесів вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини. Колегія суддів зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів».
У постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції.
У рішенні ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
У рішенні ЄСПЛ «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року зазначено, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Аналіз релевантної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
У зв`язку із зазначеним при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Колегія суддів враховує, що відповідно до висновку органу опіки та піклування від 17.05.2022 року № 536/01-20/20.03-673 щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , враховуючи той факт, що дитина фактично проживає з матір`ю, належний стан виконання матір`ю батьківських обов`язків, відсутність інформації про місце фактичного перебування батька дитини, діючи в інтересах дитини, районна адміністрація ЗМР по Олександрівському району, як орган опіки та піклування вважала доцільним визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 .
Суд першої інстанції погодився з висновком органу опіки та піклування, вважав, що висновок є обґрунтованим та таким, що не суперечить інтересам дитини.
Колегія суддів погоджується з такою оцінкою зазначеного висновку органу опіки та піклування.
Крім того, колегія суддів наголошує, що дитина є суб`єктом права і незважаючи на вікову категорію, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.
Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.
З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватися, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.
Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.
Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і гарантує, що інтереси дітей захищені. Належна увага повинна приділятися поглядам та думці дитини згідно з її віком і зрілістю.
Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом із тим згода дитини на проживання з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією.
Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
У постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року в справі № 727/3856/18 наголошено, що згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини.
Суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (постанова Верховного Суду від 20 вересня 2021 року в справі № 350/1696/19 (провадження № 61-19589св20).
Комплексний аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Таким чином, саме лише висловлене дитиною бажання проживати з одним з батьків не може бути безумовною підставою для відповідного визначення місця проживання, оскільки при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та в сукупності.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції під час розгляду справи заслухав думку дитини щодо проживання з одним із батьків.
Дитина висловила бажання проживати з матір`ю.
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Виходячи з викладеного, враховуючи думку дитини, вік дитини, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, можливості сторін щодо забезпечення рівня життя доньки, який відповідатиме її якнайкращим потребам, сталий соціальний зв`язок, місце навчання, психологічний стан, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, з урахуванням обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що місце проживання доньки сторін має бути визначено разом з матір`ю.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Доводи відповідача про те, що суд безпідставно прийняв рішення враховуючи думку дитини, а також те, що згода дитини на проживання з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, колегія суддів не бере до уваги, оскільки суд приймаючи оскаржуване рішення керувалися не лише думкою дитини, а й надав оцінку іншим обставинам справи у сукупності разом з іншими доказами у справі.
У зв`язку з чим безпідставними є доводи апеляційної скарги про неврахування судом висновків Верховного Суду у перелічених у скарзі постановах, оскільки висновки зроблені під час розгляду цієї справи, з урахуванням її фактичних обставини, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилається представник відповідача в апеляційній скарзі.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду про відхилення доводів відповідача щодо неналежного виховання матір`ю доньки, оскільки такі доводи були спростованні доказами, які містяться в матеріалах справи, та які свідчать про те, що  мати піклується про доньку особисто. 
Саме по собі посилання скаржника на те, що позивач неспроможна забезпечити належне утримання дитини, веде аморальний спосіб життя не є підставою для відмови у позові, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження вказаної негативної інформації щодо матері дитини.
Також, колегія суддів враховує, що донька сторін довгий час проживає з матір`ю. А тому, повернення дитини до батька може призвести до змін у житті дитини, її усталеному способі життя, зокрема зміні навчального закладу, та вплинути на її психологічний стан, що не відповідає якнайкращим інтересам дитини.
З матеріалів справи відомо, що дитина має налагоджений контакт саме з матір`ю, яка створила для неї комфортні та гармонійні умови.
За таких обставин, вирішуючи спір про визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції, керуючись  інтересами дитини, врахувавши при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, зокрема, прихильність до матері, врахувавши висновок органу опіки та піклування, який є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, дійшов обґрунтованого висновку про доцільність подальшого проживання дитини разом із матір`ю. 
Під час апеляційного розгляду не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про те, що орган опіки та піклування не виконав свого обов`язку, передбаченого ст. 161 СК України та Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затверджений постановою КМУ від 24 вересня 2008 р. № 866, та не з`ясував належним чином ставлення кожного з батьків до виконання своїх обов`язків, проігнорував принцип рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини, а також проігнорував очевидні факти аморальної поведінки матері, які наносять шкоду інтересам дитини.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду щодо відмови у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, що викладений в ухвалі Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 травня 2024 року у цій справі, з підстав того, що в копії рішенні № 000013/2024 від 23.01.2024 р. Провінційного суду Аліканте. Четвертий відділ. Справа № 1432/23, що було надано суду першої інстанції, відсутня відмітка про набрання ним законної сили, доказу того, що зазначене рішення іноземного суду набрало законної сили, суду надано не було. Отже, не було і підстав для задоволення вказаного клопотання.
Колегія суддів звертає увагу на те, що визначення місця проживання дитини з матір`ю, не впливатиме на її взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. 
Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку доньки, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.
Тобто, у разі, якщо дитина буде проживати разом з матір`ю, батьківські права відповідача як батька не будуть порушені та він не буде позбавлений можливості здійснювати свої батьківські права та виконувати обов`язки щодо доньки у повному обсязі.
Крім того, кожний із батьків не позбавлений права піднімати у майбутньому питання щодо зміни місця проживання дитини з урахуванням обставин, що матимуть істотне значення.
Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини з матір`ю у цій справі, суд надав належну оцінку доказам: кожному окремо та доказам у їх сукупності, досліджено висновок органів опіку та піклування нарівні з іншими доказами, враховано думку та прихильність до батьків дитини, ставлення батьків до виконання ними батьківських обов`язків та інші обставини, що мають суттєве значення для вирішення справи, у результаті чого ухвалено законне та вмотивоване рішення.
З урахуванням встановлених на підставі повного та всебічного дослідження наявних у справі доказів, у контексті цієї справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій про задоволення позову ОСОБА_2 та визначення місця проживання дитини з матір`ю.
Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини колегія суддів зазначає наступне.
Ухвалюючи рішення в частині вимог про стягнення аліментів з відповідача на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 03.12.2021 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 , суд керувався ст. 180 Сімейного кодексу України, відповідно якої батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, та виходив із того, що дитина мешкає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні, а батько зобов`язаний надавати допомогу на утримання дитини.
Згідно статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.
За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Оскільки сторони по справі добровільно не домовились про матеріальне утримання дитини, кошти на утримання малолітньої   ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , присуджує суд.
Як встановлено судом, малолітня дитина сторін на даний час проживає разом з матір`ю ОСОБА_2 .
На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача обов`язку зі сплати аліментів на утримання малолітньої  доньки на користь її матері позивачки ОСОБА_2 .
Право вибору способу стягнення аліментів належить виключно позивачеві у справі про стягнення аліментів, тобто ОСОБА_2 , яка визначила спосіб стягнення аліментів у частині заробітку.
Статтею 183 СК України врегульовано питання щодо визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Згідно статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
У відповідності до п.п. 3 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину, що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї.
Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів, у разі їх сплати, перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.
Відповідно до статті 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу на утримання малолітньої доньки в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 03.12.2021 року і до досягнення дитиною повноліття.
Доказів того, що такий розмір аліментів є надмірним, та покладення на відповідача обов`язку з його сплати поставить його у скрутне матеріальне становище, матеріали справи не містять, у зв`язку з чим підстав для встановлення розміру аліментів в сумі 500 євро, що в еквіваленті по курсу НБУ на дату подання апеляційної скарги становить 21 100 грн., про що зазначає скаржник, не має.
Не є підставою для скасування рішення в частині вирішених позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини, доводи скарги про те, що встановлення аліментів у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно не спрямоване на захист інтересів дитини, а спрямоване на незаконне збагачення матері за рахунок аліментів на дитину, яка не має самостійного джерела доходу. Вказані посилання є припущенням, а згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до повторень заперечень проти позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
Так як апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстави для перерозподілу судових витрат за результатами розгляду апеляційної скарги відсутні.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кухарчук Анни Юріївни залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 травня 2024 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складений 11 листопада 2024 року. 

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: С.В. Кухар 

О.З. Поляков