ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4698/24 Справа № 932/3092/23 	  	Головуючий у першій інстанції: Овчиннікова О.С. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 вересня 2024 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                         Красвітної Т.П., 
суддів:                                 Єлізаренко І.А., Свистунової О.В., 
за участю секретаря                 Сахарова Д.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1  -  ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 лютого 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_3 , третя особа – ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння,– 
ВСТАНОВИЛА:
У березні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що він став власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру серії САА №813810, виданого 26.10.2005 року згідно з рішенням виконкому Бабушкінської районної ради №161/11 від 14.04.1989 в результаті приватизації. Зазначає, що спірна квартира не є спільним майном подружжя. Вважає, що внаслідок неправомірних дій інших осіб спірна квартира вибула із його володіння поза його волею, а в силу ст.ст. 387, 388 ЦК України існують всі підстави для витребування спірної квартири із незаконного володіння відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 . Тому позивач просив витребувати у ОСОБА_3 із чужого незаконного володіння на свою користь квартиру АДРЕСА_1 . 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни оскаржуваного рішення в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 23 вересня 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ( ОСОБА_4 ) було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , виданого Відділом РАГС Амур-Нижньодніпровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська 15.04.2002 року (а.с. 52 т. 1 цивільної справи №200/15089/16-ц). 
26 листопада 2002 року ОСОБА_1 купив у гр. ОСОБА_6 квартиру  АДРЕСА_1 , загальною площею 111,3 кв.м., житловою площею 73,8 кв.м., яка належала останній на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15.09.1993, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 26.11.2002, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №5-4272. 
Рішенням Виконавчого комітету Бабушкінської районної ради м. Дніпропетровська від 17.06.2005 №602 затверджено нові площі у квартирі АДРЕСА_1 та вирішено вважати її однокімнатною, житловою площею 113,5 кв.м., загальною площею 121,0 кв.м., в тому числі балкон поз. І, площею 1,0 кв.м., без додаткового акта приймання. 
26 жовтня 2005 року Виконавчим комітетом Бабушкінської районної ради м.Дніпропетровська позивачу ОСОБА_1 було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно бланк серії САА №813810 на квартиру  АДРЕСА_1 , житловою площею 113,5 кв.м., загальною площею 121,0 кв.м.; свідоцтво про право власності видане замість договору купівлі-продажу від 26.11.2002 року (а.с. 15 т.1). 
03 листопада 2005 року право власності  ОСОБА_1 на вказану вище квартиру зареєстроване КП “Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації”, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8835448 від 03.11.2005 (а.с. 5 т.1). 

Також установлено, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2016 року у цивільній справі №200/15089/16-ц (200/593/16) за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та розподіл майна подружжя, позовні вимоги були задоволені, шлюб між сторонами розірваний. В порядку поділу майна подружжя виділено в натурі та визнано за ОСОБА_4 право власності на нерухоме майно, зокрема, на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 121,0 кв.м., житловою площею 113,5 кв.м. (а.с. 6-14 т.1). 
У цивільній справі №200/15089/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та розподіл майна подружжя, яка оглянута судом апеляційної інстанції в судовому засіданні, ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції письмову заяву від 13.09.2016 року, посвідчену віце-консулом України в Бельгії за реєстровим №570/801, в якій він визнав та не заперечував щодо задоволення вимог, викладених у позовній заяві ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та про розподіл майна подружжя з відступленням від рівності часток подружжя із врахуванням інтересів спільних дітей (а.с. 56 справи №200/15089/16-ц). 
02 жовтня 2017 року між ОСОБА_4 , як продавцем, та ОСОБА_3 , як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 35-36 т.2). 
Відповідно до п.1.3 вказаного вище договору, квартира, що відчужується, належить продавцю на праві приватної власності на підставі рішення, виданого Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська 26.09.2016 року, яке набрало законної сили 07.10.2016 року, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.11.2016 року, за номером запису про право власності: 17547902, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1090780612101. 
За змістом пункту 5.1 договору купівлі-продажу квартири від 02.10.2017, право власності на майно, згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України у покупця виникає з моменту державної реєстрації даного права по даному Договору в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Договір купівлі-продажу квартири 02.10.2017 року був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Златовою Н.А. та зареєстрований в реєстрі за №14226. 
Державна реєстрація прав власності відповідача ОСОБА_3 на спірну квартиру проведена державним реєстратором - приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Златовою Н.А. 02.10.2017 року, номер запису про право власності: 20102744, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1090780612101 (а.с. 37 т.2). 
У подальшому, постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2016 року залишено без змін (а.с. 18 т.1). 
Постановою Верховного Суду від 06 березня 2019 року у цивільній справі №200/15089/16-ц (провадження №61-42871св18) касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2016 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.07.2018 року в частині позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу залишено без змін; рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2016 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.07.2018 року в частині поділу майна подружжя скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 15-30 т.1). 
Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.07.2019 року у справі №200/15089/16-ц позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя залишено без розгляду, у зв`язку з поданням заяви представника позивачки про залишення позову без розгляду (а.с. 31 т.1, а.с. 237 цивільної справи №200/15089/16-ц). 
Судом апеляційної інстанції оглянуто вказану вище цивільну справу №200/15089/16-ц; ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.07.2019 року не оскаржувалась та набрала законної сили. 

Також встановлено, що після передачі вищевказаної справи №200/15089/16-ц на новий розгляд до суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся у позасудовому порядку до державного реєстратора ОСОБА_7 для державної реєстрації за ним права власності на спірну квартиру. 
Державним реєстратором КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області Ковальовим С.В., на підставі звернення ОСОБА_1 , були прийняті рішення щодо скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , та рішення №46947594 від 21.05.2019 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на цю квартиру, із зазначенням підстави виникнення права власності: постанова Верховного Суду від 06.03.2019 року у цивільній справі №200/15089/16-ц (провадження № 61-42871св18).
15.07.2019 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом (справа №200/10545/19), в якому просив визнати незаконним і скасувати рішення №46947594 від 21.05.2019 року державного реєстратора КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області Ковальова С.В. про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна, квартиру, реєстраційний номер об`єкту 1090780612101, за адресою: АДРЕСА_2 , з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_1 на нерухоме майно 1090780612101 та визнати незаконним і скасувати рішення № 46946160 від 21.05.2019 року державного реєстратора КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області Ковальова С.В. про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на об`єкт нерухомого майна, квартиру, за адресою: АДРЕСА_2 з одночасним визнання речових прав ОСОБА_3 на нерухоме майно 1090780612101. 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2022 року у справі №200/10545/19 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Нивотрудівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області про визнання незаконними та скасування рішень державного реєстратора, припинення та визнання речових прав, зобов`язання усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу (а.с. 34-51 т.1). 
Постановою Дніпровського апеляційного суду №200/10545/19 (провадження №22-ц/803/1619/23) від 17 січня 2023 року, з урахуванням ухвал Дніпровського апеляційного суду від 02 від 02 лютого 2023 року та від 07 березня 2023 року про виправлення описок, вищевказане судове рішення скасовано повністю і ухвалено нове рішення, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 . Визнано незаконним і скасовано рішення №46947594 від 21.05.2019 року державного реєстратора КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області Ковальова С.В. про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна, квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_1 на нерухоме майно 1090780612101. Визнано незаконним і скасовано рішення №46946160 від 21.05.2019 року державного реєстратора КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області Ковальова С.В. про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на об`єкт нерухомого майна, квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ., з одночасним визнання речових прав ОСОБА_3 на нерухоме майно 1090780612101, зареєстрованих відповідно до договору купівлі-продажу, № 14226, виданого 02.10.2017 року і запис про державну реєстрацію права власності № 22619249 від 02.10.2017 року (а.с. 52-60 т.1). 
15 лютого 2023 року право власності на спірну квартиру було зареєстроване за ОСОБА_3 , відповідно до постанови Дніпровського апеляційного суду по справі №200/10545/19 (провадження №22-ц/803/1619/23) від 17 січня 2023 року (а.с. 61-64 т.1). 
Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалами Верховного Суду у справі №200/10545/19 (провадження №61-1402ск23) від 16.02.2023 року та від 27.03.2023 року (провадження №61-3463ск23) відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2023 року. 
Відповідно до положень статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. 
Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
У частині першій статті 24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.
Спільним майном подружжя є придбане за рахунок спільних доходів рухоме й нерухоме майно, незалежно від того, що один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку, і незалежно від того, на ім`я кого з подружжя це майно придбано.
Згідно положень статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
У даній справі установлено, що у період перебування позивача у зареєстрованому 23 вересня 1998 року шлюбі з  ОСОБА_4 , у листопаді 2002 року ним була набута у власність спірна квартира  АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу №5-4272 від 26.11.2002. 
Отже, на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 розповсюджується спільна сумісна власність  ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , шлюб між якими був розірваний лише рішенням від 26.09.2016 року №200/15089/16-ц, яке набрало законної сили в частині розірвання шлюбу від 25 липня 2018 року. 
Будь-яких доказів спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру позивачем не представлено; клопотання про витребування відповідних доказів судом — не заявлено, що підтверджується матеріалами справи, протоколами судових засідань. 
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України). 
Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Отже, можливість витребування майна з володіння іншої особи закон ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). 
Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. 
За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо суд встановить, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №907/50/16 (провадження № 12-122гс18)). 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). 
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). 
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 
Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. 
У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу.
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду у складі Обєднаної палати Касаційного цивільного суду, яка викладена, у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17. 
Спірну квартиру позивач придбав за договором купівлі-продажу, укладеним з гр. ОСОБА_6 26 листопада 2002 року, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . 
У позовній заяві ОСОБА_1 безпідставно та помилково стверджує, що він став власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру серії НОМЕР_2 від 26.10.2005 року, згідно з рішенням виконкому Бабушкінської районної ради №161/11 від 14.04.1989 в результаті його приватизації. 
Квартира АДРЕСА_1 була приватизована іншими особами - гр. ОСОБА_6 та гр. ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, виданого Нижньодніпровським трубопрокатним заводом ім. К. Лібкнехта 15.09.1993, згідно з розпорядженням від 15.09.1993 №П-72, яке міститься в інвентаризаційній справі КП “ДМБТІ” ДМР. 
Встановлено, що відповідачем ОСОБА_3 спірна квартира придбана 02 жовтня 2017 року у продавця ОСОБА_4 за укладеним у письмовій нотаріальній формі відплатним договором купівлі-продажу (а.с. 35-36 т.2). 
Добросовісність покупця ОСОБА_3 презюмується; ні місцевому, ні апеляційному судам не надано доказів на спростування доводів відповідача, що на час придбання спірного нерухомого майна він не знав і не міг знати, що продавець не має права на відчуження спірної квартири. 
Так, на час укладення договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2017 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 26.09.2016 року у цивільній справі №200/15089/16-ц щодо поділу майна подружжя — мало статус такого, що набрало законної сили 07.10.2016 року.
Оглянувши матеріали цивільної справи №200/15089/16-ц, апеляційним судом встановлено, що представником ОСОБА_1 апеляційна скарги на рішення місцевого суду подана лише 05.04.2018 року, тобто після укладення договору купівлі-продажу спірної квартири на користь  ОСОБА_3 . Викладене підтверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська на першому аркуші апеляційної скарги представника ОСОБА_1 (а.с. 71 у т.1 цивільної справи №200/15089/16-ц). 
Крім того, місцевим судом встановлено, що у цивільній справі №200/15089/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та розподіл майна подружжя, яка оглянута судом апеляційної інстанції в судовому засіданні, ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції письмову заяву від 13.09.2016 року, посвідчену віце-консулом України в Бельгії за реєстровим №570/801, в якій він визнав та не заперечував щодо задоволення вимог, викладених у позовній заяві ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та про розподіл майна подружжя з відступленням від рівності часток подружжя із врахуванням інтересів спільних дітей; також у цій заяві ОСОБА_1 просив слухати справу за його відсутності та постановити рішення про розірвання шлюбу і поділ майна (а.с. 56 справи №200/15089/16-ц). З урахуванням наведеної позиції ОСОБА_1 , яка була викладена письмово, не спростовані доводи відповідача ОСОБА_3 , що він є добросовісним набувачем, адже навіть продавець ОСОБА_4 була обізнана про погодження її колишнього чоловіка ОСОБА_1 на визнання за нею, продавцем, права на спірну квартиру. Непослідовна поведінка колишнього чоловіка відчужувачки спірної квартири об”єктивно не могла бути передбачена покупцем ОСОБА_3 . 
Отже, проявивши розумну обачність у повному обсязі, покупець ОСОБА_3 , на час придбання спірного нерухомого майна, не знав і не міг знати, що продавець ОСОБА_4 не має права на відчуження зазначеної квартири.
Твердження представника позивача, що ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3 мають дружні стосунки - не спростовує наведених вище висновків апеляційного суду; крім того, твердження щодо дружніх стосунків зазначених осіб не визнаються відповідачем ОСОБА_3 та позивачем не доведені.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що спірна квартира належала позивачу та третій особі на праві спільної сумісної власності подружжя; встановивши, що позивачем не доведено право його  особистої приватної власності на спірну квартиру у цілому; враховуючи, що судове рішення в частині поділу майна подружжя скасоване; встановивши, що позов про витребування на користь позивача певної частини спірної квартири не заявлений,   питання щодо поділу вказаної квартири у натурі не вирішувалось, - колегія дійшла висновку про  недоведеність, необгрунтованість позовних вимог, про відсутність підстав для задоволення позову щодо витребування на користь позивача усієї (у цілому) квартири АДРЕСА_1 .  
На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, зокрема, дійшов безпідставного висновку про необхідність оспорювання договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2017 року, а тому оскаржуване рішення підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову. 
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову; в іншій частині рішення підлягає залишенню без змін. 
На захист своїх прав та законних інтересів позивач, за наявності підстав, не позбавлений можливості звернутись до суду з іншим позовом, за іншого обгрунтування.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  -  ОСОБА_2  – задовольнити частково. 
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2024 року – змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову. 
В іншій частині рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2024 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий                                                                        Т.П. Красвітна

Судді                                                                                І.А.Єлізаренко

                                                                                       О.В. Свистунова