ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9619/24 Справа № 210/2275/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Літвіненко Н. А. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:
позивачка –  ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 липня 2024 року, яке ухвалено суддею Літвіненко Н.А. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, без зазначення дати складення повного судового рішення, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року  ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2  про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та дружини. 
Позовна заява обґрунтована тим, що 08.09.2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який зареєстрований Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис N? 367, та підтверджується копією Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 08.09.2012.
У шлюбі у подружжя народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 09.01.2013.
Відповідач самоусунувся від належного виконання батьківських обов?язків, також відповідач самоусунувся від належного утримання сім?ї.
Відповідач є військовослужбовцем військової частина НОМЕР_3 , водій - механік групи матеріального забезпечення, отримує 22 111,81 грн.
Останній, самостійно подав заяву до військової частини з проханням: відраховувати з його зарплати певну суму коштів на сплату аліментів. Отже, відповідач сам розпоряджається своїми грошима і сам має право визначати розмір таких аліментів (в межах належної йому до виплати суми).
Суму, яку сплачує відповідач, не вистачає на утримання хворої дитини та хворої дружини.
Спільна з відповідачем дитина постійно хворіє.
Згідно виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначено діагноз:
«Повний діагноз (основне захворювання, супутні захворювання та ускладнення) Дискенезія жовчовивідних шляхів (ДЖВШ) на фоні деформації жовчного міхура; панкреатопатія, Ліпоматоз підшлункової залози, метаболічний синдром, ожиріння 2 ст. Вазомоторний риніт. Короткий анамнез: Хлопчик народився в строк, обтяжений акушерський анамнез - мати хворіє цукровим діабетом 1 типу. З народження він спостерігається у педіатра, ендокринолога та невролога. В молодшому дошкільному віці дуже часто хворів на ОРЗ. Виявлено аденоїди 1-2 ст., В 2016 виявлено ВЕБ-інфекція, цитомегаловірус, аденоїди 2-ї ст., в 5; років на тлі вродженої деформації жовчного міхура - дилятація жовчного міхура, порушення моторно-евакуаторної функції товстого кишківника. В 7 років - функціональна диспенсія, ДЖВШ, панкреатопатія.
Отримує лікування амбулаторно, спостерігається гастроентерологом, ендокринологом.
Періодично проявляється ацетономічний синдром.»
У відповідності до довідки про огляд лікаря -гастроентеролога від 03.04.2024, сину сторін встановлений діагноз: К82.8 - інші уточнені хвороби жовчного міхура (супутній). Ліпоматоз підшлункової залози; Е 66.91 Ожиріння, без додаткового визначення; Е55.9 дефіцит вітаміну Д; Аліментарний дефіцит кальцію. Було видане направлення на ультразвукове дослідження черевної порожнини.
Позивачка є інвалідом III групи безстроково, постійно хворіє, та постійно приймає ліки, не працює, розмір її пенсії складає 2 980,00 грн.
У відповідності до висновку ЛК N? 119 від 27.03.2024, виданого КНП «ЦІ МСД N? 5 амбулаторією N? 2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , позивачці ОСОБА_4 , яка має соціальний статус інвалід III групи безстроково, остання має наступний діагноз: «Цукровий діабет 1 типу, важка форма, лабільний перебіг зі схильністю до кетоацитозу та глікемії, стадія субкомпенсації. Діабетична полінейропатія. Синдром діабетичної стопи.
Стан після операції з приводу багатовузлового зобу (2020-тотальна тиреоїдектомія).
Післяопераційний паралітичний стеноз гортані. Дисфонія 1 ст. Хронічна спондилогенна шийна, попереково-крижова полірадикулопатія, стійкий больовий, м?язово-тонічний синдроми, легкий млявий парез правової кисті, хронічно-рецидивуючий перебіг.»
Рішенням ЛКК встановлено, що позивачка «за станом здоров?я потребує постійного щоденного прийому лікарських препаратів та проведення курсів лікування в умовах денного стаціонару двічі на рік та стаціонарного лікування за показаннями відповідно до стану здоров`я».
Вказана обставина підтверджується копією висновку ЛК N? 119 від 27.03.2024.
У відповідності до довідки про стан здоров?я від 26.03.2024, виданої позивачці сімейним лікарем, позивачка ОСОБА_1 спостерігається і перебуває на Д-обліку в КНП "ЦПМСД N5" амбулаторії N2 з діагнозом цукровий діабет, 1 тип, важка форма, лабільний перебіг зі схильністю до кетоацидозу та гіпоглікемії, стадія субкомпенсації. Діабетична полінейропатія. Синдром діабетичної стопи 0 ст. За Вагнером, нейропатична форма.
Діабетична нефропатія 3 ст. ХНН 0 ст. СПО (2020р. - тотальна тиреоідектомія з приводу багатовузлового зобу. Післяопераційний паралітичний стеноз гортані. Дисфонія 1 ст. Хронічна шийна та попереково-крижова радикулопатія (на фоні остеохондрозу хребта деформунного спондилосертрозу хребта, деформунного спондилоартрозу, кил дисків в попереково - грижовому і нижньо-грудному відділах хребта, артрозу крижово-клубових зчленувань, попередньої ангуляції копчику з вираженим стійким больовим і м?язово-тонічним синдромом, легким млявим порезом правої кисті, хронічно-рецедивиючий перебіг. Є інвалідом 3 групи пожиттєво.
На підставі викладеного вище, позивачка просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 1/3 його заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дружини у розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу) довічно.
Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 10 липня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дня подання заяви, а саме з 24 квітня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дружини - у розмірі 1/8 частини його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягувати з дня подачі позовної заяви, а саме з 24 квітня 2024 року і до зміни обставин.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1 211,20 грн.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що розмір аліментів, що сплачував відповідач у добровільному порядку, утримувався з його доходу, за його особисто поданою заявою, у частині, що є не меншою (50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку), встановленого Сімейним кодексом України. Таким чином, твердження позивачки про самоусунення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо утримання неповнолітнього сина були спростовані у суді належними та допустимими письмовими доказами. При цьому, судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення не було надано відповідної оцінки вищезазначеному факту, а тому рішення суду в частині примусового стягнення аліментів, у розмірі частини доходу з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітньої дитини є необґрунтованим, а отже його неможливо вважати законним. 
Також, допускаючи до негайного виконання рішення суду, у частині стягнення аліментів на дитину, починаючи з 24 квітня 2024 року, у межах суми платежу за один місяць, суд першої інстанції допустив стягнення з відповідача аліментів за один і той же період двічі, враховуючи той факт, що відповідач, в квітні та травні місяцях 2024 року, вже добровільно сплатив аліменти на дитину.
Крім того, в описовій частині рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивачка одержує пенсію по інвалідності, оскільки є інвалідом третьої групи та їй протипоказана важка фізична праця в шкідливих умовах. Тобто, встановлена позивачці група інвалідності не позбавляє її можливості працювати. Розмір щомісячної пенсії по інвалідності на день звернення до суду із позовною заявою, а саме у квітні 2024 року, становить 2 980,00 грн. На день звернення до суду позивачка має можливість працювати, але не працює, та має самостійний щомісячний дохід у вигляді пенсії по інвалідності.
Суд першої інстанції не витребував та не дослідив, а позивачка не надала до суду документів, що підтверджують або спростовують факт отримання або не отримання державної допомоги, наявності або відсутності у позивачки іншого доходу. 
Судом першої інстанції не досліджено питання, коли саме позивачка набула статусу інваліда третьої групи, до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня його розірвання. Судом не досліджено питання, чи наявні на утриманні відповідача інші особи та чи має він можливість надавати дружині матеріальну допомогу.
Судом не враховано, що позивачка, на час звернення до суду із позовом про стягнення аліментів, отримує пенсію по інвалідності у розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом, для осіб, які втратили працездатність, а тому вона не є особою, яка потребує матеріальної допомоги. 
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивачка ОСОБА_1 , зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Відповідачем в апеляційній скарзі не вказано, в чому саме судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права та в чому саме допущено невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та які норми процесуального права були порушені.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 08.09.2012 року позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 уклали шлюб, який зареєстрований Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 367, та підтверджується копією Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 08.09.2012 року.
У період перебування сторін у шлюбі народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 09.01.2013 року.
Відповідно до відомостей із Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Центрально – Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 липня 2024 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Відповідно до Довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ №616881 позивачці ОСОБА_1 встановлено 3 групу інвалідності з 01.08.2020 – безстроково.
Крім того, з вказаної довідки встановлено, що позивачці протипоказана важка фізична праця в шкідливих умовах.
Відповідно до довідки про доходи №7556485737656518 позивачка ОСОБА_1 , як пенсіонерка, отримує пенсію по інвалідності, сукупний розмір якої за період з 01.04.2023 по 30.04.2024, склав 36 320,00 грн.
Ухвалюючи рішення про стягнення аліментів з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дня подання заяви, а саме з 24 квітня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття, суд керувався ст. 180 Сімейного кодексу України, відповідно якої батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, та виходив з того, що дитина мешкає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні, а батько зобов`язаний надавати допомогу на утримання дитини.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, так як його суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до пунктів 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини ООН від 20 листопада 1989 року, яку було ратифіковано  Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків,  опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
В статті 51 Конституції України задекларовано, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.  Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з найкращого забезпечення дітей.
Згідно статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.
За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Оскільки сторони по справі добровільно не домовились про матеріальне утримання дитини, кошти на утримання малолітнього  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 ,присуджує суд.
Як встановлено судом та не заперечується відповідачем в апеляційній скарзі, малолітня дитина сторін проживає разом з матір?ю ОСОБА_1 .
На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача ОСОБА_2 обов?язку зі сплати аліментів на утримання малолітнього  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 ,на користь його матері – позивачки ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги щодо добровільної сплати аліментів колегією суддів не приймаються, оскільки, добровільне перерахування коштів в рахунок сплати аліментів не позбавляє того з батьків, з ким проживає дитина, права на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини. 
При цьому, варто зазначити, що відповідач в апеляційній скарзі вказує про добровільну сплату ним аліментів у розмірі не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тоді як предметом позовних вимог є стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини у частині від доходу відповідача.
Право вибору способу стягнення аліментів належить виключно позивачеві у справі про стягнення аліментів, тобто ОСОБА_1 , яка визначила спосіб стягнення аліментів у частині заробітку.
Статтею 183 СК України врегульовано питання щодо визначення розміру аліментів у у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Згідно статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
У відповідності до п.п.3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину, що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. 
Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів, у разі їх сплати, перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.
Установивши, що  ОСОБА_2 проходить військову службу, враховуючи розмір його щомісячного доходу на теперішній час, суд дійшов вірного висновку  про наявність у останнього можливості надавати матеріальну допомогу на утримання малолітньої дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дня подання заяви, а саме з 24 квітня 2024 року і до досягнення дитиною.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення аліментів з відповідача на користь ОСОБА_1 на утримання дружини - у розмірі 1/8 частини його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі позовної заяви, а саме з 24 квітня 2024 року і до зміни обставин, суд керувався ч. 4 ст. 84 СК України, згідно якої, право на утримання має вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, однак не може погодитись з мотивами в частині задоволених позовних вимог, з огляду на наступне.
Відповідно до частин 1-3 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.
Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.
Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю І, II чи III групи.
Чинне законодавство у частині другій статті 75 СК України надає перелік загальних умов для надання утримання одному з подружжя: 1) його непрацездатність; 2) потреба у матеріальній допомозі; а також здатність другого з подружжя надавати матеріальну допомогу. В даному випадку мова йде про юридичний склад, який містить юридичні факти, що є підставою для набуття одним з подружжя права на утримання і створення обов`язку для іншого з подружжя таке утримання надавати.
При цьому відповідно до частини четвертої статті 75 СК України, в редакції станом на дату ухвалення рішення, один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. У даному випадку можна вести мову про кореляцію нужденності із розміром прожиткового мінімуму, яка неодноразово критикувалась в доктрині сімейного права з огляду на саме визначення прожиткового мінімуму, наведене у статті 1 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року. Тобто цей мінімум можна визнати допустимим у випадках лише нормального життєзабезпечення людини, але він не є достатнім у разі, якщо мова йде про непрацездатну особу, зокрема, яка позбавлена можливості працювати.
Необхідні потреби непрацездатної людини, як правило, не обмежені тими звичайними потребами, які має здорова людина, тому вимагають додаткових витрат на лікування, оздоровлення, харчування, що зумовлено іншим, відмінним способом життя такої людини.
Аналіз норм СК України свідчить, що четвертою істотною умовою виникнення права одного із подружжя на утримання є відсутність зловживання правом з її боку.
Форми такого зловживання визначені у частині першій статті 83 СК України, згідно з якою рішенням суду може бути позбавлено одного з подружжя права на утримання або обмежено його строком, якщо:
1)  подружжя перебувало в шлюбних відносинах нетривалий час;
2)  непрацездатність того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, виникла в результаті вчинення ним умисного кримінального правопорушення;
3)  непрацездатність або тяжка хвороба того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, була прихована від другого з подружжя при реєстрації шлюбу;
4)  одержувач аліментів свідомо поставив себе у становище такого, що потребує матеріальної допомоги.
Таким чином, за умови відсутності зловживань, визначених у частині першій статті 83 СК України, або передумов обмеження права одного із подружжя на утримання з боку іншого подружжя, які передбачені частиною 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, непрацездатне подружжя має право на матеріальну допомогу в сенсі статті 75 СК України.
В розумінні положень частини четвертої статті 75 СК України, статті 75 СК України, в редакції станом на дату ухвалення рішення, один із подружжя, який є особою з інвалідністю, не є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо його пенсія забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум, однак, внаслідок наявності у нього інвалідності (онкологічного захворювання) така особа обтяжена необхідністю несення додаткових витрат на своє лікування.
З цієї точки зору факт отримання одним із подружжя пенсії, яка формально забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум, слід тлумачити змістовно, виходячи із реального розміру цієї пенсії, а також витрат, які несе ця особа на лікування й на потреби із забезпечення свого життя. Також варто враховувати обов`язок подружжя із забезпечення (утримання) іншого подружжя, який визначений як в частині першій статті 75 СК України, так і в низці інших приписів СК України.
Згідно з частинами першою, другою статті 77 СК України утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі.
Таким чином, зміст частини четвертої статті 75 СК України, статті 75 СК України, в редакції станом на дату ухвалення рішення, слід тлумачити системно, враховуючи встановлений іншими статтями СК України обов`язок подружжя утримувати інше подружжя й міжнародні стандарти правового захисту осіб з інвалідністю, яким у даній справі є подружжя, яке потребує матеріальної допомоги.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Останній, зокрема, полягає у визнанні людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції).
Конституція України в статті 1 проголошує, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Згідно з Основним законом України ознаками України як соціальної держави є соціальна спрямованість економіки, закріплення та державні гарантії реалізації соціальних прав громадян. Одним з найважливіших соціально-економічних прав людини є право на достатній життєвий рівень для особи та її сім`ї (стаття 48), між тим поняття «достатній життєвий рівень» в Конституції України не розкривається і не визначається, як він співвідноситься із прожитковим мінімумом. В той же час у Рішенні Великої палати Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року зазначено, що «у державі, яку проголошено соціальною, визначений законодавцем розмір прожиткового мінімуму має реально забезпечувати гідний рівень життя людини» (речення друге абз.1 пп. 2.3 п. 2 мотивувальної частини). Це зобов`язує державу створити ефективну систему соціального захисту різних категорій осіб, яка сприяла б узгодженню рівня їхнього життя з реалізацією права на достатній життєвий рівень для них та їхніх сімей шляхом надання відповідного соціального забезпечення (абз.4-5 пп.2.3 п. 2 мотивувальної частини Рішення Великої палати Конституційного Суду України).
Отже, призначення особі з інвалідністю відповідної пенсії по інвалідності або іншої соціальної виплати не може знаходитися у зв`язку із виплатами, які здійснює подружжя на утримання іншого подружжя, яке є особою із інвалідністю. Факт призначення державою пенсії по інвалідності не може впливати на факт призначення судом аліментів на утримання подружжя або ж виключати його.
Окрім Конституції України, права та свободи людини знаходяться під захистом міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. При цьому останні є частиною національного законодавства України (стаття 9 Конституції).
Зокрема, невід`ємною частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції ратифіковані Верховною Радою України 17 липня 1997 року (далі - Конвенція).
Вищезазначені міжнародні документи та відповідне законодавство України, включаючи її Конституцію, становлять концептуальний каркас розуміння принципу верховенства права.
Відповідно до статті 2 Конвенції про захист прав і основних свобод людини право кожного на життя охороняється законом.
Згідно зі статтею 12 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права на Державах-підписантах лежить обов`язок створення умов, які б забезпечували всім медичну допомогу і медичний догляд у разі хвороби. В свою чергу Конвенція про права осіб з інвалідністю, визнаючи важливою доступність охорони здоров`я, зобов`язує Держави-учасниці Конвенції вживати усіх належних заходів для забезпечення доступу осіб з інвалідністю до послугу сфері охорони здоров`я (стаття 12 Конвенції).
Таким чином, державні органи України, в тому числі судової гілки влади при розгляді питань, пов`язаних з правом особи на охорону життя і здоров`я, повинні керуватися вищезазначеними положеннями Конституції України та міжнародних документів як основоположних нормативно-правових актів, в яких знаходить своє втілення принцип верховенства права.
У частині 4 статті 75 СК України, в редакції станом на дату ухвалення рішення, не передбачено можливості визнання особою з інвалідністю такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо її пенсія забезпечує встановлений законом прожитковий мінімум.
Тому колегія суддів вважає, що приписи частини четвертої статті 75 СК України, в редакції станом на дату ухвалення рішення, відповідно до якої один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом, не відповідають нормам статей 3, 8 та 48 Конституції України, тому суд її не застосовує.
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року (справа №759/6629/19).
Крім того, рішення Конституційного Суду України від 29.10.2024, у справі за конституційним поданням Верховного Суду про відповідність Конституції України частини четвертої статті 75 Сімейного кодексу України. У Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що вказана правова норма, сформульована у такий спосіб, що не має можливості суду визначити справедливі, належні критерії потреби у матеріальній допомозі виходячи із матеріального стану того з подружжя, який її потребує, із рівня його доходів та витрат, а також, можливості отримання доходів із інших джерел, а отже, не відповідає принципу юридичної визначеності та однозначності правової норми, оскільки не може забезпечити її однакове застосування, що суперечить ст.8 Конституції України.
Конституційний Суд України, визнавтакою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), ч. 4 ст. 75 Сімейного кодексу України. 
Частина четверта статті 75 Сімейного кодексу України, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. 
Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Таким чином, станом на день розгляду справи апеляційним судом ч. 4 ст. 75 Сімейного кодексу України втратила свою чинність, а тому доводи апеляційної скарги про те, що позивачка ОСОБА_1 забезпечена прожитковим мінімумом, колегією суддів не приймаються як такі, що не мають правового значення для вирішення даного спору з вищенаведених підстав.
Обґрунтовуючи підстави позову, позивачка посилалась на те, що за станом свого здоров`я та матеріальним становищем вона потребує матеріальної допомоги від відповідача, шлюб з яким розірвано 30 липня 2024 року.
Матеріалами справи підтверджено, що позивачка ОСОБА_1 визнана особою з інвалідністю третьої групи, з 2020 року, не працює, отримує пенсію по інвалідності у розмірі 2 760,00 грн., а відповідач є особою працездатного віку, працює та здатний надавати допомогу своїй колишній дружині, яка втратила працездатність у період перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, а тому, набула права на утримання, згідно ст. 76 СК України.
Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції врахував всі обставини щодо наявності потреби позивачки в отриманні грошового утримання та можливості відповідача його надавати в розмірі 1/8 частини від заробітку (доходу) відповідача, щомісячно. 
Разом з тим, суд помилково вважав, що право на утримання позивачки ОСОБА_1 виникає з підстав, визначених ст. 84 СК України, згідно якої, право на утримання має вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
За таких обставин, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо частково задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини, але вважає за необхідне змінити мотиви задоволення цих позовних вимог, у зв`язку з чим залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду, на підставі п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, в зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, змінює в частині мотивів задоволених позовних вимог, а саме щодо частково задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини.
В іншій частині рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.
Керуючисьст.ст. 367, 374, 375, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 липня 2024 року змінити в частині мотивів задоволених позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дружину, виклавши їх у редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 05 листопада 2024 року.

Головуючий:
Судді: