ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 грудня 2024 року                                 
м. Харків
справа № 641/1633/16
провадження № 22-ц/818/3686/24 
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді - Тичкової О.Ю.,
суддів колегії - Пилипчук Н.П., Гєрцика Р.В.
сторони справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач -  фізична особа-підприємець ОСОБА_2 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2016 року ухвалене у складі судді Колодяжної І.М. ,-
ВСТАНОВИВ:
В лютому 2016 року ОСОБА_1 , звернувся до  суду з позовом про стягнення з відповідача  заборгованості за договором поставки в сумі 41 000 грн, 3% річних у розмірі 1247 грн 85 коп та інфляційних витрат у розмірі 16497 грн 34 коп. 
В обґрунтування позову посилався на те, що 12 вересня 2014 року він, як фізична особа, уклав договір з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 щодо поставки будівельних матеріалів на загальну суму 41 000 грн та в той же день сплатив аванс за договором в сумі 30 000 грн.  Залишок коштів за договором в сумі 11 000 грн було сплачено ним на розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_2 01.09.2015. Проте відповідачем на виконання умов договору не вчинено жодних дій, товар позивачу не поставлено, сплачені кошти не повернуто.
Заочним рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором поставки у розмірі 41 000 грн, 3% річних у розмірі 1247 грн. 85 коп, інфляційні витрати у розмірі 16497 грн 34 коп.  Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 587 грн. 45 коп.
Рішення обґрунтовано тим, що позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження існування між сторонами у справі правовідносин з договору поставки будівельних матеріалів. Позивач умови щодо оплати послуг за договором оплатив, проте відповідач належним чином зобов`язання щодо поставки будівельних матеріалів не виконав. Тому з останнього підлягає стягненню сплачена за договором сума з урахуванням встановленої ст. 625 ЦК України відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. 
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3., яка діє в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що про розгляд дійсної цивільної справи ОСОБА_2 жодного разу належним чином не повідомлявся. З 11 січня 2000 року відповідача зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 , тому його виклик повинен був здійснюватись саме за цією адресою. Жодного договору з громадянином ОСОБА_1 відповідач укласти не міг, адже з серпня 2014 року фактично припинив здійснення підприємницької діяльності. Реєстрація припинення ФОП ОСОБА_2 відбулась 16 січня 2015 року. Окрім того, відповідач восени 2014 року не відвідував місто Харків та не просто фізично не міг укладати жодного договору з позивачем. Довіреностей на укладення від його імені договорів поставки, купівлі-продажу тощо відповідач не видавав жодній особі. Скаржник зауважив, що позивачем нібито було сплачено відповідачу аванс за договором. При цьому за змістом рішення суду аванс в розмірі 70% від суми договору в розмірі 30 000,00 грн позивач передав особі, яка назвалась представником відповідача - ОСОБА_4 , який відповідачу не відомий. Тобто позивач без жодних правових підстав передав кошти невідомій особі на що суд уваги не звернув та помилково стягнув їх з відповідача.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зіміні його мотивувальної та ( або) резолютивної частини.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи  12 вересня 2014 року позивач ОСОБА_1 , як фізична особа, уклав договір №768-12.5 з фізичною особою- підприємцем ОСОБА_2 ІПН НОМЕР_1 , номер свідоцтва НОМЕР_2 , щодо поставки будівельних матеріалів на загальну суму 41 000 (сорок одна тисяча) грн. Цим договором було передбачено сплату авансу в розмірі 70 % від суми договору, а саме 30 000 (тридцять тисяч) грн.00 коп. Вказаний аванс позивач передав громадянину ОСОБА_4 , який повідомив позивачу, що він є представником та діловим партнером ОСОБА_2 і має право виступати від його імені та отримувати грошові кошти за договорами.
Сплата авансу була зафіксована у вигляді відповідної розписки ОСОБА_4 на договорі поставки.
01.09.2015 року позивачем на виконання умов договору сплачено на розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_2 залишок коштів за договором в сумі 11 000 грн, як умову для фактичного виконання за договором в повному обсязі ( а.с. 8).
Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За приписами статті 698 ЦК України, за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного із підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його .
Договір роздрібної купівлі-продажу є публічним. До відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів (частини перша-третя статті 698ЦК України).
Ні параграфом 3 (поставка), ні параграфом 2 (роздрібна купівля-продаж) глави 54 (купівля -продаж) підрозділу 1 (договірні зобов`язання) розділу ІІІ (окремі види зобов`язань) ЦК України вимоги щодо форми правочину не встановлені, тому суд апеляційної інстанції, зважаючи на положення статті 657 ЦК України щодо форми окремих видів договорів купівлі-продажу, до яких договори поставки та роздрібної купівлі-продажу не віднесені, при вирішенні питання про додержання сторонами форми правочину у спірних правовідносинах керується загальними положеннями про правочини.
Так, відповідно до положень статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (частини перша, друга статті 205 ЦК).
За загальним правилом, встановленим статтею 208 ЦК України, правочини, зокрема між фізичною та юридичною особою, а також правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (340 і більше гривень),крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (правочинів, які можуть вчинятися усно як такі, що повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення), належить вчиняти у письмовій формі.
За приписами статті 207 ЦК України, в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), (частини перша-друга статті 207 ЦК).
Статтею 218 ЦК України врегульовано питання щодо правових наслідків недодержання вимоги щодо письмової форми правочину та передбачено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами (частини перша статті 218 ЦК).
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
12 вересня 2014 року позивач ОСОБА_1 , як фізична особа, уклав договір №768-12.5 з фізичною особою- підприємцем ОСОБА_2 ІПН НОМЕР_1 , номер свідоцтва НОМЕР_2 , щодо поставки будівельних матеріалів на загальну суму 41 000 грн ( а.с. 4 - 6). 
Судова колегія відхиляє доводи апелянта щодо не укладення ним договору поставки №768-12.5 від 12.09.2014, оскільки зазначений договір підписаний та скріплений печаткою відповідача. 
В супереч вимог ст.ст.12,81 ЦПК апелянт не надав суду належних та допустимих доказів того, що він вищезазначений договір не укладав. 
Відповідно до п.3.1 договору № 768 - 12.5 продавець зобов`язаний передати товар Покупцю в повному обсязі на протязі 40 днів з моменту 100% оплати.
П.4.3 цього договору було передбачено сплату авансу в розмірі 70 % від суми договору, а саме 30 000 грн.
Вказаний аванс позивач передав громадянину ОСОБА_4 , який повідомив позивачу, що він є представником та діловим партнером ОСОБА_2 і має право виступати від його імені та отримувати грошові кошти за договорами. 
В подальшому 01.09.2015 позивачем на виконання умов договору сплачено на розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_2 залишок коштів за договором в сумі 11 000 грн, як умову для фактичного виконання за договором в повному обсязі, що підтверджується випискою із особового рахунку ( а.с. 8).
Проте на виконання вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивач не надав суду доказів на підтвердження 100 % оплати послуг відповідача за договором поставки. 
В матеріалах справи відсутня довіреність чи інший документ, з якого можливо було б встановити уповноваження ОСОБА_4 , виконувати будь - які дії від імені ОСОБА_2 та отримувати аванс в розмірі 30 тисяч, що дорівнює 70% від суми договору. 
Тому суд дійшов помилкового висновку, що у продавця ОСОБА_2 виник обов`язок з поставки товару за договором №768-12.5 від 12.09.2014.
Водночас, враховуючи існування між сторонами договірних правовідносин та позицію відповідача яка свідчить про те, що він будівельні матеріали позивачу за договором №768-12.5 від 12.09.2014 не поставив та не бажає його виконувати у подальшому, колегія суддів вважає що отримані ОСОБА_2 за цим договором гроші у розмірі 11000 грн є авансом і тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Оскільки доводи апеляційної скарги спростовують зроблені судом висновки у спірних правовідносинах, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини третьої статті 22 Закону «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено на 18,72 %. Апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволена на 81,28%.
Оскільки позовні вимого ОСОБА_1 задоволено на 18,72%, а останній звільнений від сплати судового збору, то з ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню 109,97 грн (587,45*18,72%).
Також ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору то ОСОБА_2 понесені ним судові витрати пов`язані з переглядом справи апеляційним судом необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України у сумі 787,84 коп (969,30 * 81,28%). 
Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Оскільки з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 109,97 грн а відповідачу компенсується за рахунок держави 787,84 грн, то за результатами проведеного заліку сум відповідно до ч. 10 ст.141 ЦПК України, необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України ОСОБА_2 677,87 грн, а також звільнити ОСОБА_2 від обов`язку сплачувати на користь держави судовий збір. 
Керуючись ст. 367, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити. 
Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2016 року - скасувати.
Позовні вимог ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_2 ( РНКОПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНКОПП НОМЕР_3 ) 11 000 ( одинадцять тисяч) гривень.
Компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України ОСОБА_2 677 (шістсот сімдесят сім) грн 87 (вісімдесят сім) коп судових витрат пов`язаних з переглядом справи апеляційним судом.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 11 грудня 2024 року.
Головуючий                                                         О. Ю. Тичкова

Судді                                                                        Р.В. Гєрцик 

                                                                       Н.П.Пилипчук