УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2024 року
м. Київ
справа № 629/6465/18
провадження № 51 - 3214 ск 24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 листопада 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 15 травня 2024 року,
установив:
За вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області 
від 07 листопада 2019 року 
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця 
с. Прасковєєвка Артемівського району Донецької області та жителя міста Маріуполь Донецької області, раніше судимого, останнього разу 15 серпня 
2018 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК),
засуджено за ч. 3 ст. 185 та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. На підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком приєднано невідбуту частину покарання за вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2018 року 
у виді позбавлення волі на строк 3 роки та остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.
Вирішено питання про долю речових доказів та стягнення процесуальних витрат. 
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_4 02 жовтня 2018 року приблизно о 20:36 зайшов у приміщення готелю «Лозова» на вул. Свято-Миколаївська, 
4 у м. Лозова Харківської області, де, шляхом злому, повторно, проник 
до службового кабінету № 31 Первомайського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги звідки викрав грошові кошти, які належали потерпілій ОСОБА_5 в сумі 1902 гривні.     
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 15 травня 2024 року цей вирок залишено без змін.
28 листопада 2024 року засуджений ОСОБА_4 подав до Суду касаційну скаргу на зазначені судові рішення разом із заявою про поновлення строку на касаційне оскарження, яку обґрунтовує тим, що знаходиться в місцях позбавлення волі, 
а доступ до безоплатної вторинної правничої допомоги отримав лише 
22 листопада 2024 року, після того, як поспілкувався із захисником та узгодив правову позицію. Вказує, що без допомоги захисника не міг усунути недоліки касаційної скарги зазначені в ухвалі Верховного Суду від 25 червня 2024 року, 
у зв`язку з чим її було повернуто рішенням Суду від 04 листопада 2024 року. Водночас, із заявою про надання правничої допомоги він звернувся своєчасно. 
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КПК пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою суду.
Колегія суддів вважає, що заява засудженого ОСОБА_4 є мотивованою 
і свідчить про поважність пропуску строку на касаційне оскарження, який необхідно поновити.
У касаційній скарзі засуджений, не оспорюючи доведеності винуватості 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, порушує питання про зміну оскаржуваних судових рішень через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого внаслідок суворості та призначити покарання в межах санкції вказаної статті. 
На обґрунтування своїх вимог, вказує що під час апеляційного розгляду визнав свою вину, щиро розкаявся та пожалкував про вчинене. Зазначає, що є людиною похилого віку та хворіє на туберкульоз.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Доведеність винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК останнім у касаційній скарзі не заперечуються.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Розв`язання цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку 
з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як убачається з копії вироку місцевого суду, при призначенні ОСОБА_4 покарання цей суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке віднесено до категорії тяжких, дані про його особу, який раніше неодноразово судимий, вчинив злочин в період іспитового строку, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, з 31 березня 1994 року перебуває на обліку у лікаря-нарколога, не одружений, з середньою спеціальною освітою, офіційно не працевлаштований, не має простійного місця реєстрації. Також суд врахував досудову доповідь Лозівського міськрайонного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області, згідно якої ризик вчинення 
ОСОБА_4 повторного кримінального правопорушення є дуже високим. 
Обставин, які відповідно до ст. 66 КК пом`якшують покарання, судом не було встановлено, водночас рецидив злочинів визнано обставиною, яка відповідно до ст. 67 КК його обтяжує.
Урахувавши усі обставини, які за законом мають правове значення, місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання у межах санкції статті, передбаченої ч. 3 ст. 185 КК (в редакції, яка діяла на час вчинення інкримінованого особі діяння), у виді позбавлення волі на строк 6 років, що є максимальним розміром. Таке рішення цим судом було належним чином умотивоване.
Крім цього, оскільки ОСОБА_4 15 серпня 2018 року був засуджений вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК 
до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з іспитовим строком тривалістю 3 роки та в період іспитового строку вчинив злочин, місцевий суд 
на підставі ч. 1 ст. 71 КК приєднав невідбуту частину покарання (3 роки) за цим вироком та остаточно визначив покарання у виді позбавлення волі на строк 
9 років.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції перевірив посилання й доводи, викладені стороною захисту у апеляційних скаргах, які по суті аналогічні доводам касаційної скарги 
ОСОБА_4 , і, не встановивши підстав для зміни вироку місцевого суду 
в частині призначення покарання, навів аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
Зокрема, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що з урахуванням обставин, які необхідно враховувати при призначенні покарання, обрана ОСОБА_4 максимальна міра примусу в межах санкції ч. 3 ст.185 КК, 
із урахуванням призначення покарання за сукупністю вироків, є справедливою, достатньою і необхідною у даному випадку для виправлення засудженого 
та запобіганню вчиненню ним нових злочинів, і не є надмірно суворою.
Водночас, колегія суддів апеляційного суду вірно акцентувала увагу на особу ОСОБА_4 , який після притягнення до кримінальної відповідальності за аналогічний попередній злочин, а також маючи значну кількість судимостей 
за злочини проти власності на шлях виправлення не став та в період іспитового строку повторно вчинив крадіжку, що свідчить про його стійку антисоціальну спрямованість.
З такими висновками погоджується і колегія суддів Верховного Суду та вважає, що за встановлених обставин цього кримінального провадження, даних про особу ОСОБА_4 , призначене останньому покарання за своїм розміром 
є справедливим і співмірним характеру вчинених дій, та є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, тобто для досягнення мети покарання, визначеної у ст. 50 КК.
При цьому, посилання засудженого ОСОБА_4 у касаційній скарзі на те, що під час апеляційного розгляду він визнав свою вину та щиро розкаявся, у даному випадку не впливає на розмір призначеного покарання, враховуючи дані про його особу та наявність обставини, яка обтяжує покарання. 
За обставин цього кримінального провадження відсутні підстави вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через суворість, 
в аспекті приписів ст. 414 КПК, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для зміни оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.
Що стосується посилання засудженого на те, що він хворіє на туберкульоз, то ця обставина не є безумовною підставою для зменшення розміру призначеного покарання. Відповідно до ч. 2 ст. 84 КК у випадку тяжкої хвороби засуджена особа може бути звільнена від покарання або його відбування в порядку статей 537, 539 КПК на стадії виконання вироку.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, 441 КПК, Верховний Суд
постановив:
Клопотання засудженого ОСОБА_4  задовольнити.
Поновити засудженому ОСОБА_4  строк на касаційне оскарження вироку Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 листопада 2019 року та ухвали Полтавського апеляційного суду від 15 травня 2024 року.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 листопада 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 15 травня 2024 року щодо нього через відсутність підстав для задоволення цієї скарги.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
 Судді:

ОСОБА_1                               ОСОБА_2                                    ОСОБА_3