Номер провадження: 22-ц/813/3700/24 
Справа № 523/16966/21
Головуючий у першій інстанції Середа І.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2024 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,
переглянув у порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Сечка Сергія Володимировича в інтересах Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Суворовського районного суду м. Одеси області від 06 грудня 2023 року у справі за позовом адвоката Сечка Олександра Володимировича в інтересах Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про стягнення майнового відшкодування, -

в с т а н о в и в:

17 вересня 2021 року адвокат Сечко Олександр Володимирович в інтересах Моторного (транспортного) страхового бюро України ( – далі МТСБУ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення майнового відшкодування у розмірі 39 884,03 грн, та судових витрат у розмірі 2 270 грн.
В обґрунтування підстав позову представник МТСБУ вказував, що в результаті ДТП, яка сталася 24 березня 2020 року з вини водія ОСОБА_1 , який керував автомобілем «Mazda 626», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , внаслідок чого був пошкоджений автомобіль «Mercedes-Benz S500», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 та належний ОСОБА_3 . Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 22 травня 2020 року у справі №522/5934/20 відповідача визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. На дату скоєння цієї пригоди цивільно-правова відповідальності відповідача застрахована не була. Потерпілий мав поліс обов`язкового страхування цивільно-правова відповідальності власників наземних транспортних засобів. За заявою ОСОБА_2 позивач сплатив страхове відшкодування у розмірі вартості відновлювального ремонту автомобіля в розмірі 38 420,83 грн, на підставі чого отримав право регресної вимоги до відповідача. Крім того, позивач також поніс витрати на послуги аварійного комісара у розмірі 1 463,20 грн. У зв`язку чим позивач просив стягнути з відповідача майнове відшкодування у розмірі 39 884,03 грн.
25 вересня 2023 року адвокат Чумаченко Святослав Олександрович в інтересах відповідача ОСОБА_1 надав суду відзив на позовну заяву, у якому заперечував проти позовних вимог, посилаючись на те, що 28 липня 2020 року Одеським апеляційним судом було частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 22 травня 2020 року у справі №522/5934/20, постанову Приморського районного суду м. Одеси про притягнення відповідача до відповідальності за ст. 124 КУпАП було скасовано, а провадження закрито. Тому відповідач не є відповідальним за заподіяні потерпілому збитки. Більш того, у постанові Одеський апеляційний суд надав оцінку діям водія автомобіля «Mercedes-Benz S500» (р.н.з. НОМЕР_2 ) – ОСОБА_2 в контексті наявності вини у його діях, суд апеляційної інстанції також вбачав в обох водіїв можливість запобігти зіткненню за умови дотримання водіями ПДР.
Закриття провадження у справі з підстав, визначених п. 7 ст. 247 КУпАП, підтверджує також відсутність вини ОСОБА_1 у спричиненні ДТП та не доведення факту завдання ним шкоди автомобілю «Mercedes-Benz S500», р.н.з. НОМЕР_2 .
Крім того, представник відповідача вказав на неналежний спосіб захисту прав позивача, оскільки позов поданий до неналежного відповідача, за таких обставин позивач має право звернутись з позовом до ОСОБА_2 про повернення сплаченого йому майнового відшкодування в розмірі 39 884,03 грн з підстав, визначених ч. 1 ст. 1212 ЦК України та у зв`язку з тим, що підстава на якій він отримав суму такого майнового відшкодування згодом відпала.
06 жовтня 2023 року адвокат Сечко О.В. в інтересах позивача МТСБУ надав суду відповідь на відзив на позовну заяву, у якій заперечував проти правового обґрунтування, зазначеного у відзиві, посилаючись на те, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення з підстав закінчення строків, передбачених статтею 38 КУпАП, можливо лише за умови встановлення факту вчинення особою протиправної дії чи бездіяльності, що підпадають під визначені законом ознаки адміністративного правопорушення.
Так, з положень статті 38 КУпАП вбачається, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, у іншому разі провадження закривається на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в порушенні закону.
Виходячи зі змісту статті 38 КУпАП, таке стягнення накладається лише на винну особу і лише у випадку встановлення вини особи у вчиненні правопорушення.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 29.04.2020 у справі №686/4557/18 підтверджує цю правову позицію, згідно якої «закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою, тобто обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні адміністративного правопорушення».
За таких обставин, представник позивача вважав, що закриття провадження у справі про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП за ст. 38 КУпАП, не спростовує факту вини відповідача у вчиненні ДТП, та з урахуванням того, що його цивільно-правова відповідальність на момент завдання шкоди застрахована не була, то з відповідача підлягає стягненню сплачене майнове відшкодування в розмірі 39 884,03 грн.
19 жовтня 2023 року адвокат Чумаченко С.О. в інтересах відповідача ОСОБА_1 надав суду заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначав, що постанова Верховного Суду у справі №686/4557/18, на яку посилається позивач, стосується іншого предмета спору та ухвалена за інших фактичних та правових підстав і обставин позову, а тому не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Оскільки відповідачем надані суду докази відсутності його вини у вчиненні ДТП. Зокрема, ОСОБА_1 було отримано висновок судового експерта, відповідно до якого: проведеним аналізом показів таймеру на фрагменті 1;2, видно, що час руху на червоний сигнал світлофора автомобіля «Mercedes-Benz S500» р.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 з моменту ввімкнення йому червоного сигналу до зіткнення з автомобілем «Mazda 626», р.н.з. НОМЕР_1 становить 5 сек. В даній дорожній ситуації водій ОСОБА_2 з моменту ввімкнення йому червоного сигналу світлофора повинен був діяти відповідно до вимог п. 2.3 (підпункт «д»), п. 8.7.3 (підпункт «е») ПДР України. За наданих умов в даній дорожній обстановці, водій автомобіля «Mercedes-Benz S500» ОСОБА_2 мав технічну можливість запобігти зіткненню із автомобілем «Mazda 626» з моменту ввімкнення йому червоного сигналу світлофора, виконуючи вимоги п. 2.3 (підпункт «д») п. 8.7.3 (підпункт «е» ПДР. У дорожній ситуації, що склалась дії водія автомобіля «Mercedes-Benz S500» ОСОБА_2 не відповідали вимогам п. 2.3 (підпункт «д») п. 8.7.3 (підпункт «е») ПДР України, та знаходились в причинної наслідковому зв`язку із настанням даної пригоди. Оцінку зазначеного висновку експерта здійснив Одеський апеляційний суд під час розгляду справи №522/5934/20, а тому відповідач посилається на цей доказ. Суд першої інстанції помилково не врахував вищевказаний висновок експерта під час ухвалення оскаржуваної постанови, при цьому апеляційний суд не вбачав підстав не брати його до уваги.
У ході детального аналізу доказів по справі, зокрема висновку експерта і листа КУ «Спеціалізований монтажно-експлуатаційний підрозділ Одеської міської ради» з паспортними даними роботи світлофорного об`єкта на перехресті вулиць Балківська – Маловського та за результатами покадрового перегляду відеозаписів ДТП Одеський апеляційний суд встановив, що світлофор, що регулює рух по вул. Балківській в напрямку Автовокзалу на відмітці таймеру на відеозаписі о 11 год. 37 хв. 18 сек. ввімкнув зелений миготливий сигнал, о 11 год. 37 хв. 22 сек. увімкнувся жовтий сигнал світлофора, о 11 год. 37 хв. 25 сек. увімкнувся червоний сигнал світлофора. Зіткнення автомобілів відбулось о 11 год. 37 хв. 30 сек. Водій автомобіля «Mercedes-Benz S500» ОСОБА_2 , усвідомлюючи, що попереду нього значне за розміром перехрестя, помітивши, що світлофор ввімкнув зелений миготливий, припустив, що встигає проїхати вказане перехрестя, не створивши аварійної ситуації на дорозі, однак такі його дії з урахуванням низької швидкості руху призвели до того, що о 11 год. 37 хв. 30 сек. відбулось зіткнення автомобілів «Mercedes-Benz S500» та «Mazda 626», коли рух по вул. Балківській в напрямку Автовокзалу вже 5 секунд як був заборонений, а водій ОСОБА_1 завершував поворот ліворуч, не врахувавши вищеописаних дій водія ОСОБА_2 ..
В узагальненому науково-консультативному висновку Наукова-консультативна рада при Вищому Адміністративному суді України зазначила, що пункт 7 частини першої статті 247 КУпАП не містить положень про наявність у суду повноважень щодо встановлення обставин вчинення адміністративного правопорушення, наявності вини особи у його вчиненні у разі закриття провадження про адміністративні правопорушення.
За логічним тлумаченням абзацу першого статті 247 КУпАП встановлення зазначених у цій статті юридичних фактів є єдиною необхідною підставою для припинення будь-яких дій щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності незалежно від встановлених будь-яких інших обставин, що підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення (стаття 280 КУпАП), у тому числі й вини особи у його вчиненні.
НКР дійшла висновку, що поєднання закриття справи з одночасним визнанням вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення є взаємовиключними рішеннями та свідчить про порушення права людини на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. За правилами статті 284 КУпАП рішенням, що доводить вину особи, є постанова про накладення адміністративного стягнення або застосування заходів впливу, умовою якої є визначення вини. Крім того, Одеський апеляційний суд встановив вину ОСОБА_2 у вчиненні ДТП, якому позивач сплатив страхове відшкодування, ступінь вини учасників ДТП не встановлювалася, тому немає підстав для стягнення усієї суми з відповідача. У зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позову.
Адвокат Сечко О.В. в інтересах позивача МТСБУ у судове засідання не з`явився, про слухання справи був повідомлений належним чином, надав заяву про проведення судового засідання у режимі відеоконференцзв`язку, проте на зв`язок не вийшов, причини своєї неявки не повідомив.
Адвокат Чумаченко С.О. в інтересах відповідача ОСОБА_1 підтримав викладені у відзиві на позов пояснення та просив суд відмовити у задоволенні позову.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2023 року у задоволенні позову МТСБУ до ОСОБА_1 про стягнення майнового відшкодування відмовлено.
В апеляційній скарзі адвокат Сечко О.В. в інтересах позивача МТСБУ просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі та відзиві адвоката Чумаченка С.О. в інтересах відповідача ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно статті 6  ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
У статті 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). 
Страхове відшкодування – страхова виплата, яка здійснюється страховиком в межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування. У разі коли страхова сума становить певну частку вартості застрахованого предмета договору страхування, страхове відшкодування виплачується у такій же частці від визначених по страховій події збитків, якщо інше не передбачено умовами страхування (частини 16, 17 статті 9 Закону України «Про страхування»).
Договір страхування – це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору (частина 1 статті 16 Закону України «Про страхування»).
Згідно частини 1 статті 25 Закону України «Про страхування», здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.
У статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зазначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Як зазначено у статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Відповідно до підпункту 38.2.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.
Згідно підпункту «а» пункту 41.1. статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Судом першої інстанції встановлено, що 24 березня 2020 року о 11.37 годині ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Mazda 626» р.н.з. НОМЕР_1 в м. Одесі рухався по вул. Балківській в напрямку вул. Маловського. Водночас, ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Mercedes-Benz S500», р.н.з. НОМЕР_2 , рухався по вул. Балківській в напрямку автовокзалу. На перехресті вулиць Балківської та Маловського відбулося зіткнення вказаних транспортних засобів, внаслідок якого описані вище автомобілі отримали значні механічні пошкодження.
Постановою судді Приморського районного суду м. Одеси від 22 травня 2020 року у справі №522/5934/20 відповідача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн в дохід держави.
На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів застрахована не була.
27 березня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування.
Відповідно до висновку №685/20 від 06.05.2020 вартість відновлювального ремонту автомобіля «Mercedes-Benz S500», р.н.з. НОМЕР_2 склала 38 420,83 грн, яку 25 червня 2020 року позивач на підставі наказу №6599 від 24.06.2020 у справі №67108 перерахував в якості страхового відшкодування власнику транспортного засобу «Mercedes-Benz S500», р.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_3 згідно платіжного доручення №1479612.
Крім того, позивач поніс також витрати на оплату послуг аварійного комісара на суму 1 463,20 грн.
За апеляційною скаргою ОСОБА_1 . Одеський апеляційний суд переглянув постанову Приморського районного суду м. Одеси від 22 травня 2020 року у справі №522/5934/20 в апеляційному порядку.
Своєю постановою від 28 липня 2020 року Одеський апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу відповідача, постанову Приморського районного суду м. Одеси від 22 травня 2020 року у справі №522/5934/20 скасував, провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП стосовно ОСОБА_1 закрив на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення.
При цьому, Одеський апеляційний суд у своїй постанові прийняв до уваги висновок судового експерта Давидовича О.О. від 12.05.2020 за №24, та закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що у обох водіїв вбачалась можливість запобігти зіткненню за умови дотримання ними ПДР. При цьому, вирішення питання про неможливість/можливість запобігти зіткненню не впливає на вирішення питання про адміністративну відповідальність в умовах порушення обома водіями ПДР. Пунктом 1.4. ПДР передбачено, що кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила. Однак, Одеський апеляційний суд вважав за необхідне зауважити, що з контексту вказаної норми випливає, що у разі порушення ПДР порушник не може розраховувати на виконання іншими водіями вказаного правила та несе ризики настання негативних наслідків, в тому числі в контексті притягнення до адміністративної відповідальності, покладення цивільно-правових обов`язків тощо.
За висновком судового експерта Давидовича О.О. від 12.05.2020 за №24 встановлено, що проведеним аналізом показів таймеру на фрагменті 1:2 видно, що час руху на червоний сигнал світлофора автомобіля «Mercedes-Benz S500», р.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 з моменту ввімкнення йому червоного сигналу до зіткнення з автомобілем «Mazda 626» р.н.з. НОМЕР_1 становить 5 сек. За цієї дорожньої ситуації водій автомобіля «Mercedes-Benz S500» ОСОБА_2 з моменту ввімкнення йому червоного сигналу світлофора повинен був діяти відповідно до вимог п. 2.3 (підпункт «д»), п. 8.7.3 (підпункт «е») ПДР України. За наданих умов у цій дорожній обстановці, водій автомобіля «Mercedes-Benz S500» ОСОБА_2 мав технічну можливість запобігти зіткненню із автомобілем «Mazda 626» р.н.з. НОМЕР_1 з моменту ввімкнення йому червоного сигналу світлофора, виконуючи вимоги п. 2.3 (підпункт «д») п. 8.7.3 (підпункт «е») ПДР України, тому у дорожній ситуації, що склалась, дії водія автомобіля «Mercedes-Benz S500» ОСОБА_2 не відповідали вимогам п. 2.3 (підпункт «д») п. 8.7.3 (підпункт «е») ПДР України, та знаходились в причинно-наслідковому зв`язку із настанням цієї пригоди.
Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно п.п. "а" п.41.1 ст. 41 Закону, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Отже, згідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна життю, здоров`ю та майну третіх осіб під час ДТП.
Статтею 1191 ЦК України та п. 38.2.1 ст. 38 Закону передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.
До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (ст. 993 ЦК України).
Оцінивши надані докази в сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку, що належними доказами підтверджено відсутність причинно-наслідкового зв`язку між діями водія «Mazda 626» ОСОБА_1 та заподіяною у результаті ДТП шкодою. Натомість постановою Одеського апеляційного суду встановлено порушення водієм «Mercedes-Benz S500» р.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_2 вимог п. 2.3 (е) та п. 8.7.3 (е) ПДР України, що перебувало у причинно-наслідковому зв`язку із настанням ДТП. Отже, за вказаних висновків заявлений позов не підлягає задоволенню.
Проте, з висновком суду першої інстанції в частині відсутності вини у ДТП, яке сталося 24 березня 2020 року о 11.37 годині на перехресті вулиць Балківської та Маловського, в наслідок чого відбулося зіткнення вказаних транспортних засобів, які отримали значні механічні пошкодження, погодитись в повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A,№303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права. 
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
За таких підстав, відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відповідач – ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову, а саме, відсутність правових підстав для покладення відповідальності за ДТП у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність,в порядку регресу. 
В порушення пункту 3 частини 4 статті 265 ЦПК України, у якому визначено, що мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику, суд першої інстанції не навів у рішенні ніяких мотивів щодо вказаних аргументів позивача.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково виходив з відсутності вини відповідача ОСОБА_1  у ДТП, яке сталося 24 березня 2020 року о 11.37 годині на перехресті вулиць Балківської та Маловського, в наслідок чого відбулося зіткнення вказаних транспортних засобів, які отримали значні механічні пошкодження. 
Так, скасовуючи постанову Приморського районного суду м. Одеси від 22 травня 2020 року та закриваючи провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП щодо ОСОБА_1 з підстав ч. 2 ст. 38 КУпАП та п. 7 ст. 247 КУпАП, Одеський апеляційний суд у постанові від 28 липня 2020 року встановив, що «у системному аналізі пунктів 8.7.3 (а, в, ґ), 8.10, 16.3 ПДР апеляційний суд приходить до висновку, що при ввімкненні зеленого миготливого сигналу світлофора водію автомобіля Мерседес S500 належало оцінити дорожньо-транспортну ситуацію, яка склалася (з урахуванням відстані до перехрестя, розміру перехрестя й наступної зміни сигналів світлофора на жовтий і червоний), щоб до моменту ввімкнення забороняючого рух жовтого сигналу світлофора зупинити керований автомобіль до перехрестя (або перед перехрещуваною проїзною частиною). Також, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що пояснення водія автомобіля Мерседес S-500 р.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_2 в частині відповідності його дій вимогам ПДР щодо завершення маневрування, не можуть бути виправданням для скоєння ДТП за умови можливості запобігти ДТП та з врахуванням того, що ПДР містять інші вимоги до дій водіїв (в ситуації, яка розглядається – п. 2.3 (підпункт «д»), п.8.7.3 (підпункт «е») ПДР України), а тому апеляційний суд наголошує на наявності вини у діях водія ОСОБА_2 ..
Згідно п. 10.1 ПДР перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.
Відповідно до п. 16.6 ПДР повертаючи ліворуч або розвертаючись при зеленому сигналі основного світлофора, водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу трамваю попутного напрямку, а також транспортним засобам, що рухаються в зустрічному напрямку прямо або повертають праворуч.
Що стосується оцінки дій водія ОСОБА_1 , на експертизу відповідні питання не виносились, тому апеляційний суд в наданні оцінки його діям виходить із наявних матеріалів справи та враховує вищевикладене. Водію автомобіля Мазда 626 у відповідність з вимогами пунктів 10.1 і 16.6 ПДР належало переконатися в безпеці маневру повороту ліворуч – переконатися, що у зустрічному напрямку руху відсутні транспортні засоби, які наближалися до точки перетинання траєкторій руху двох транспортних засобів, та відмовитися від виконання маневру при виявленні наближення автомобіля Мерседес S500 під керуванням водія ОСОБА_2 , який продовжував рух вже на червоне світло без зупинки.
З огляду на вищевикладене, взявши до уваги усі докази по справі, апеляційний суд вбачає у обох водіїв можливість запобігти зіткненню за умови дотримання водіями ПДР. При цьому, вирішення питання про неможливість/можливість запобігти зіткненню не впливає на вирішення питання про адміністративну відповідальність в умовах порушення обома водіями ПДД. Пунктом 1.4. ПДР передбачено, що кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила. Однак, апеляційний суд вважає за необхідне зауважити, що з контексту вказаної норми випливає, що у разі порушення ПДД порушник не може розраховувати на виконання іншими водіями вказаного правила та несе ризики настання негативних наслідків, в тому числі в контексті притягнення до адміністративної відповідальності, покладення цивільно-правових обов`язків тощо» (а.с. 213-217).
У частині 6 статті 82 ЦПК України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
За таких обставин, апеляційним судом встановлено, що у ДТП, яке сталося 24 березня 2020 року о 11.37 годині на перехресті вулиць Балківської та Маловського, в наслідок чого відбулося зіткнення вказаних транспортних засобів, які отримали значні механічні пошкодження, є вина обох водіїв.
Згідно пунктом 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
У пункті 3 постанови Пленуму «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27 березня 1992 року Верховний Суд України роз`яснив, що питання про відповідальність за шкоду, заподіяну при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожного із їх володільців перед іншим з них, вирішується за правилами ст. 440 ЦК: шкода, заподіяна одному з володільців з вини іншого – відшкодовується винним; при наявності лише вини володільця, якому заподіяна шкода, вона йому не відшкодовується; при наявності вини обох володільців – розмір відшкодування визначається відповідно до ступеня вини кожного; при відсутності вини володільців у взаємному заподіянні шкоди – жоден з них не має права на відшкодування.
Відповідно до пункту 36.3. статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.
Верховний Суд у постанові від 21 вересня 2019 року у справі №521/10891/15 (провадження №61-26689св18) дійшов висновку про те, що «на відміну від суброгації у страхових відносинах, де, як вже зазначено вище, право вимоги переходить від потерпілого (страхувальника) до страховика, а деліктне зобов`язання продовжує існувати, при регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи.
Це випливає із змісту статей 559 та 1191 ЦК України, згідно з якими зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Зважаючи на зміст наведених норм ЦК України, право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов`язанні (при суброгації у страхових відносинах). При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим в даному випадку регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою.
В цілому, як за змістом статті 1191 ЦК України так і за змістом статті 993 ЦК України і статті 27 Закону України «Про страхування», йдеться про виконання обов`язку боржника перед потерпілим – третьою особою. Водночас ці норми встановлюють різний порядок виникнення прав вимоги до винної особи у деліктному зобов`язанні.
Так, суброгація регулюється статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України, а регрес – статтею 1191 ЦК України.
Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду  від 04 липня 2018 року в справі №910/2603/17 (провадження №12-134гс18)».
На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів застрахована не була.
27 березня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування.
Відповідно до висновку №685/20 від 06.05.2020 вартість відновлювального ремонту автомобіля «Mercedes-Benz S500», р.н.з. НОМЕР_2 склала 38 420,83 грн, яку 25 червня 2020 року позивач на підставі наказу №6599 від 24.06.2020 у справі №67108 перерахував в якості страхового відшкодування власнику транспортного засобу «Mercedes-Benz S500», р.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_3 згідно платіжного доручення №1479612. Крім того, позивач також поніс витрати на оплату послуг аварійного комісара на суму 1 463,20 грн.
Отже, у даному випадку МТСБУ має право на відшкодування страхового відшкодування (регламентної виплати) страхових виплат з осіб винних у ДТП.
Проте, у даному випадку позивач визначив у якості відповідача лише ОСОБА_1 , що унеможливлює встановлення судом ступінь вини учасників ДТП.
У постанові від 29 квітня 2020 року у справі №686/4557/18 (провадження №61-39516св18) Верховний Суд виходив, що «Колегія суддів зазначає, що закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП.
Вищенаведене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду викладеними у постановах: від 04 березня 2020 року у справі №641/2795/16-ц, від 07 лютого 2018 року у справі №910/18319/16; від 16 квітня 2019 року у справі №927/623/18».
Отже, відповідач ОСОБА_1 помилково вважав, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП щодо ОСОБА_1 з підстав ч. 2 ст. 38 КУпАП та п. 7 ст. 247 КУпАП, є підставою для звільнення його від відповідальності за ДТП, що сталося 24 березня 2020 року.
Відповідно до статті 51 ЦПК України, в редакції чинної на час апеляційного перегляду судового рішення, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі №372/51/16-ц (провадження №14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (частини перша та друга статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій). Згідно вимог до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 3 частини другої статті 119 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 30 ЦПК України у вказаній редакції). Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій).
Проте, суд першої інстанції не виконав процесуального обов`язку щодо визначення кола належних відповідачів у справі, враховуючи висновки Одеського апеляційного суду, викладені у постанові від 28 липня 2020 року по справі щодо чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».
У постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року в справі №335/5136/19 (провадження №61-18942св20) зазначено, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».
Однак, позивач клопотань про залучення до участі у справі  належного кола відповідачів, не заявляв, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову. 
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, у тому числі наданих Банком суду апеляційної інстанції, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що у даному випадку наявні підстави для відмови у задоволенні позову з інших правових підстав через не визначення належного коло відповідачці у даній справі.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 51, 81, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 1188, 1191 ЦК України, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4. ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Сечка Сергія Володимировича в інтересах Моторного (транспортного) страхового бюро України задовольнити частково, рішення Суворовського районного суду м. Одеси області від 06 грудня 2023 року скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову адвоката Сечка Олександра Володимировича в інтересах Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про стягнення майнового відшкодування, відмовити з правових підстав, викладених у тексті даної постанови. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Одеського апеляційного суду:                                  М.М. Драгомерецький 

Р.Д. Громік 

А.І. Дришлюк