Унікальний номер справи 760/14652/23
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/9473/2024
Головуючий у суді першої інстанції І. В. Верещінський 
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

Постанова
   Іменем      України
 
18 вересня 2024 року                                                                                                        місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
 
головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 
 
секретар судового засідання Комар Л. А.
 
сторони
 
позивач                                                 ОСОБА_1 
відповідач                                             Державна установа «Генеральнадирекція                                                                                           Державної кримінально-виконавчої 
                                                               служби України»
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України», подану представником ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 лютого 2024 року, ухвалене у складі судді Верещінської І. В., в примішенні Солом`янського районного суду м. Києва,
 
у с т а н о в и в :
 
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної установи «Генеральної дирекції Державної кримінально-виконавчої служби України», третя особа: Виконуючий обов`язки начальника Державної установи «Генеральної дирекції Державної кримінально-виконавчої служби України» Ричок В. К., про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 14.06.2017 на підставі наказу №УЗДР 1-21/06-17 начальника державної установи «Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку Державної кримінально-виконавчої служби України» позивача було призначено заступником начальника з 16.06.2017. 14.07.2017 на базі ДУ «Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку Державної кримінально-виконавчої служби України» було створено ДУ«Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» (наказ Міністерства юстиції України №2239/5 від 14.07.2017 року). З 01.08.2017 вважалося, що ОСОБА_1 обіймає посаду заступника начальника Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України». Однак 31.05.2023 наказом №112-ОС/23 «Про застосування заходів стягнення стосовно ОСОБА_1 » за підписом в.о. начальника Генеральної дирекції ДКВС України ОСОБА_3 , за грубе, систематичне невиконання умов трудової дисципліни, покладених на нього обов`язків, з урахуванням раніше вжитих стосовно нього заходів виховного впливу позивача було звільнено з роботи згідно пункту 3 статті 40 КЗпП України на підставі висновку службового розслідування від 31.05.2023. Позивач вказав, що 10.05.2023 наказом №39-ВП/23 за підписом виконуючого обов`язки начальника ОСОБА_3 скасовано наказ №38-ВП/23 від 08.05.2023 про надання додаткової та щорічної відпустки заступнику начальника Генеральної дирекції ДКВС України О. Насонову.
Позивач вважає зазначені накази такими, що прийняті з порушенням норм законодавства, а тому просить суд визнати незаконним та скасувати наказ ДУ«Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» №39-ВП/23 від 10.05.2023 «Про скасування наказу «Про відпустку» №38-ВП/23 від 08.05.2023», визнати незаконним та скасувати наказ ДУ «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» №112-ОС/23 від 31.05.2023 «Про застосування заходів стягнення стосовно ОСОБА_1 », визнати незаконним та скасувати наказ ДУ «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» №113-ОС/23 від 31.05.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 », поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника начальника ДУ «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України», стягнути з ДУ «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.06.2023 по день ухвалення рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 .
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 15 лютого 2024 року позов  ОСОБА_1 до Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України», третя особа: Виконуючий обов`язки начальника Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» Ричок В. К., про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» № 39-ВП/23 від 10.05.2023 «Про скасування наказу «Про відпустку» № 38-ВП/23 від 08.05.2023». Визнано незаконним та скасовано наказ Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» №112-ОС/23 від 31.05.2023 «Про застосування заходів стягнення стосовно ОСОБА_1 ». Визнано незаконним та скасовано наказ Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» № 113-ОС/23 від 31.05.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України». Стягнуто з Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.06.2023 по 15.02.2024 у розмірі 245 492,10 грн та 1073,60 грн судового збору. Стягнутоз Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» на користь держави судовий збір у розмірі 4 602,12 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
19 лютого 2024 року від ОСОБА_1 надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в якій він просив вирішити питання розподілу судових витрат, зокрема в частині стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 56 700,00 грн. На підтвердження понесених витрат надав відповідні докази. 
Додатковим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 04 березня 2024 року допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць. Стягнуто з Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 30 000,00 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду від 15.02.2024 Державна установа «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» через свого представника ОСОБА_2  подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження спірних правовідносин, неправильної оцінки наданих доказів та неврахування всіх обставин справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що ухвалючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції не врахував, що у зв`язку із кадровими змінами, визначеними наказом Міністерства юстиції України від 08.05.2023 № 600/к «Про виконання обов`язків», з 09.05.2023   ОСОБА_1 було увільнено від виконання обов`язків начальника державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України», а виконання обов`язків начальника державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» з 09.05.2023  було покладено на заступника начальника Генеральної дирекції ДКВС України ОСОБА_3 10.05.2023 в.о. начальника Генеральної дирекції ДКВС України ОСОБА_3 підписав наказ №39-ВП/23 «Про скасування наказу «Про відпустку» №38-ВП/23 від 08.05.2023р.», тобто скасування додаткової та двох днів щорічної відпустки ОСОБА_1 . Суд дійшов помилкового висновку про те, що скасувати наказ про відпустку за п`ять днів до її початку ОСОБА_1 , якому було надано та попередньо погоджено соціальну відпустку як батькові дитини з інвалідністю, роботодавець не мав права, та на підставі зазначених висновків, ухвалив рішення  про визнання незаконним та скасування наказа Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» № 39-ВП/23 від 10.05.2023 року «Про скасування наказу «Про відпустку»№ 38-ВП/23 від 08.05.2023». Судом жодним чином не надано правову оцінку правомірності скасування цього наказу «Про відпустку» в частині, що не стосується соціальної відпустки, а саме двох днів (з 25 по 26 травня 2023 року) щорічної відпустки    ОСОБА_1 . При цьому, на думку суду, ОСОБА_1 з 15.05.2023 по26.05.2023 перебував у відпустці та 29.05.2023 вийшов на роботу.
Також відповідач зазначив, що судом не враховано, що відповідно до Положення про державну установу «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.05.2023 № 2035/5, надання відпустки заступникам начальника установи відноситься до компетенції керівника установи. Не взято до уваги, що з метою дотримання процедури належного оформлення відпустки ОСОБА_1 (як заступнику начальника установи), було видано наказ Генеральної дирекції від 10.05.2023 № 39-ВП/23 «Про скасування наказу «Про відпустку» від 08.05.2023 № 38-ВП/23» та водночас було надано повідомлення із зазначенням процедури оформлення бажаної для нього відпустки, з яким він відмовився ознайомитися про що свідчить акт від 10.05.2023. Крім того відповідач зауважує, що на момент видання цього наказу час вибуття у відпустку (з 15 травня 2023 року) ОСОБА_1 не настав, що також помилково не враховано судом при оцінці питання щодо ніби-то відкликання з відпустки.
Визначення судом таких обставин як процедури відкликання з відпустки не відповідає фактичним обставинам, оскільки наказ від 10.05.2023 № 39-ВП/23 «Про скасування наказу «Про відпустку» від 08.05.2023 № 38-ВП/23» було видано до настання календарної дати події (15 травня 2023 року), а заступник начальника установи   ОСОБА_1 в цей час у відпустку не вибув. Відтак для виконання процедури відкликання із відпустки необхідною умовою є перебування працівника у відпустці та вихід працівника на роботу до закінчення відпустки за рішенням роботодавця. Зважаючи на це судом помилково визначено, що роботодавцем порушено вимоги ст. 79 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про відпустки» щодо відкликання працівника з відпустки. Водночас суд, посилаючись на графік відпусток працівників Генеральної дирекції ДКВС України, помилково не взяв до уваги, що цим графіком не узгоджено надання щорічної відпустки      ОСОБА_1 у травні 2023 року, а тому ця відпустка потребувала погодження між працівником та роботодавцем. Також судом не враховано, що відповідно до ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні невикористаних днів щорічної відпустки. У період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури.
Апелянт звертає увагу на те, що відповідно до наказу Міністерства юстиції України №2036/5 від 29.05.2023 «Про встановлення відповідності та визначення державної установи критично важливою для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період» Генеральну дирекцію ДКВС України віднесено до відповідних об`єктів критичної інфраструктури, що покладає додаткову відповідальність на персонал установи та вимагає більш відповідального ставлення до виконання своїх посадових обов`язків працівниками установи.
Суд не надав належної оцінки усім доказам що містяться у матеріалах справи, не дослідив їх взаємний зв`язок, у тому числі не мотивував відхилення актів про відсутність позивача на робочому місці, в тому числі 25.05.2023 та 26.05.2023, та інших наданих відповідачем письмових доказів, що мають значення для справи. Висновки суду про те, що у роботодавця були відсутні підстави для звільнення позивача за п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України, не відповідають дійсності та наявним у матеріалах справи фактичним доказам. Крім того, суд дійшов помилкового висновку про те, що оскільки наказом № 44-ОД/23 від 12.05.2023 визначено термін завершення проведення службового розслідування до 17 травня 2023 року, а службове розслідування закінчено 31.05.2023, тобто поза строком визначеним наказом №44-ОД/23 від 12.05.2023, також не відповідають обставинам справи та свідчать про їх неповне з`ясування, оскільки підставою до видання наказу про звільнення ОСОБА_1 став висновок службового розслідування від 31.05.2023 та наказ Генеральної дирекції ДКВС України від 31.05.2023 № 112-ОС/23 «Про застосування заходів стягнення стосовно ОСОБА_1 ». При цьому зазначений наказ містить детальний виклад суті порушення трудової дисципліни.
Твердження суду про те, що візування проекту документу не ототожнюється з доведенням змісту прийнятого документу до відома працівника не містить логічного висновку, оскільки в подальшому суд зазначає що суд враховує і те, що відмова позивача візувати та ознайомлюватись стосувалась наказів, з якими ОСОБА_1 не був згідний як такими, що порушували його трудові права, про що було зазначено ним власноручно на самих наказах про відмову ознайомлюватись з ними.
Зокрема відповідач вважає твердження суду про те, що поставлені у службовій записці питання не відносяться до предмету службового розслідування та про закінчення повноважень комісії 17.05.2023 у зв`язку із не продовженням терміну службового розслідування не відповідають фактичним обставинам, а тому і висновки суду про недотримання відповідачем повною мірою вимог ч.1 ст. 149 КЗпП України є помилковим. Разом з цим, систематичні порушення трудового законодавства з боку позивача, умисне невиконання ним трудової функції як заступника начальника установи, деструктивна поведінка, відсутність наміру засвідчити свій обов`язок дотримуватись в подальшому трудової дисципліни на нараді керівництва Генеральної дирекції ДКВС України від 11.05.2023, свідчить про ступінь тяжкості дисциплінарного проступку позивача. 
Також апелянт вказує на те, що мотивувальна частина рішення суду, значною мірою, зводиться до цитування позовної заяви позивача.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник Державної установи «Генеральної дирекції Державної кримінально-виконавчої служби України» Калінський С. В. підтримав подану апеляційну скаргу, просить задовольнити її з викладених у ній доводів.
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Липовий І. В. у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просить залишити без змін як законне і обґрунтоване, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на апеляційну скаргу. Також просив апеляційний суд покласти на відповідача понесені позивачем витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.
Третя особа виконуючий обов`язки начальника Державної установи «Генеральної дирекції Державної кримінально-виконавчої служби України» Ричок В. К. підтримав подану відповідачем апеляційну скаргу, просить задовольнити її з викладених у ній доводів. 
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників справи та їх представників, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах його апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у роботодавця підстав для звільнення позивача з работи за п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України через недоведеність ознак систематичного невиконання обов`язків працівником, що свідчить про відсутність застосування до нього заходів дисциплінарного стягнення до 31.05.2023. Крім того суд вважав, що з наданих суду доказів не вбачається, що при розгляді питання про вчинення дисциплінарного проступку ОСОБА_1 , роботодавцем було враховано ступінь тяжкості проступку, заподіяна ним шкода та попередня робота ОСОБА_1 (з 2017 року без жодних дисциплінарних стягнень). А порушені в службовому розслідуванні питання не можуть свідчити про істотність невиконання обов`язків ОСОБА_1 , оскільки вони не є такими, що суттєво впливають на виконання  ним трудової функції як заступника начальника Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України». Також, суд врахував, що п.2.4.2. Інструкції з діловодства в державній установі «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» не містить чіткого визначення кола осіб, які мають візувати проект того чи іншого наказу. Суд вважав, що відмова позивача візувати та ознайомлюватись стосувалась наказів, з якими ОСОБА_1 не був згідний як такими, що порушували його особисті трудові права, про що було зазначено ним власноручно на самих наказах про відмову ознайомлюватись з ними. Зокрема суд дійшов висновку, що роботодавець не мав права скасовувати наказ про відпустку позивач за п`ять днів до її початку, якому було надано та попередньо погоджено соціальну відпустку як батькові дитини з інвалідністю, оскільки такий захід як відкликання можливий лише у виняткових випадках і лише щодо щорічної відпустки.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони повністю узгоджуються із матеріалами справи та встановленими судом обставинами справи, з огляду на наступне.
Так, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, якийне суперечить закону.
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).
Відповідно достатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно дост. 139 КЗпП Українипрацівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Згідно ст. 147 КЗпП Україниза порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.
Відповідно до п. 3 ч. 1ст. 40 КЗпП Українитрудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного та громадського стягнення.
Згідно п. 23постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП Українипідставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (ст. 151 КЗпП України).
Так, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. 147-1, 148, 149 КЗпП Україниправила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.
Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі п. 3 ст.40 КЗпП Українинеобхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця.
Отже, головною умовою для звільнення працівника за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП Україниє невиконання обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.
При цьому роботодавець не вправі вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором (ст. 31 КЗпП України), тому відмова працівника від виконання роботи, що не входить до кола його обов`язків, не є порушенням трудової дисципліни і, відповідно, такі дії не дають підстав для його звільнення за п п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
У правилах внутрішнього трудового розпорядку містяться, зокрема, основні права та обов`язки працівників і роботодавця, вказується тривалість робочого дня і робочого тижня, початок і закінчення робочого дня, обідньої перерви, зазначається відповідальність працівників за порушення трудової дисципліни. Це зобов`язує працівників не лише просто виконувати свої трудові функції, а й дотримуватися встановленого режиму роботи, правил охорони праці, техніки безпеки тощо, оскільки їх систематичне порушення також може стати підставою для звільнення за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
Тобто, за правилами п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника за його трудовим договором чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Очевидно, що з відповідними правилами та обов`язками працівник має бути своєчасно та належно ознайомлений, оскільки, роботодавець не може ставити у вину працівникові та притягати його до дисциплінарної відповідальності у випадку невиконання обов`язків, які не обумовлені трудовим договором і про які працівник не був проінформований належним чином.
Ще однією умовою звільнення за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є наявність вини працівника (у формі умислу чи необережності).
Якщо поважні причини невиконання працівником його трудових функцій є, то, відповідно, вина його відсутня, а отже, звільнення за п п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП Українипроводити не можна.
Під систематичним невиконанням трудових обов`язків мається на увазі неодноразове здійснення працівником цих вчинків. А саме, для звільнення за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП Українинеобхідна наявність факту не першого, а повторного (тобто вдруге чи більше разів) здійснення працівником винного невиконання чи неналежного виконання своїх трудових обов`язків після того, як до нього уже застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за вчинення таких дій раніше. Тобто працівник і раніше (до моменту вчинення проступку, за який його роботодавець звільнив за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України) порушував трудову дисципліну, не виконував своїх посадових обов`язків, у результаті чого до нього застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.
При цьому для дотримання порядку звільнення роботодавець повинен навести конкретні факти допущеного працівником невиконання обов`язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього попереднього стягнення та коли. Тобто необхідна саме наявність застосованого й такого, що не втратив юридичної сили стягнення, що передувало новому порушенню, а не просто фактична наявність сукупності застосованих заходів дисциплінарного стягнення.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду в постанові від 27.02.2020 у справі №266/7382/18.
У постанові Верховного Суду від 09.12.2021 у справі № 489/58/20 зроблено висновок: «Систематичним невиконанням обов`язків вважається таке, що вчинене працівником, який раніше допускав порушення покладених на нього обов`язків і притягувався за це до дисциплінарної відповідальності, проте застосовані заходи дисциплінарного чи громадського стягнення не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок».
Отже, для звільнення працівника на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, необхідна наявність таких умов, як протиправність дій або бездіяльність працівника, його вина та систематичність порушень.
При відсутності хоча б однієї з наведених підстав звільнення працівника буде незаконним.
За змістом закону, звільнення працівника згідно з п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП Україниє крайньою мірою, коли подальше залишення на роботі порушника трудової дисципліни суперечить інтересам установи. При визначенні наявності вини працівника в невиконанні або неналежному виконанні обов`язків, покладених на нього трудовим договором, правилами внутрішнього трудового розпорядку або посадовими інструкціями, необхідно враховувати об`єктивні причини.
Судом встановлено, що 14.06.2017 наказом № УЗДР 01-21/06-17 ОСОБА_1 призначено заступником начальника ДУ «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України».
Згідно наказу №1-06/17 від 01.08.2017 начальника ДУ «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» ОСОБА_4 вважався таким, що з 01.08.2017 обіймає посаду заступника начальника державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України».
Посадові обов`язки ОСОБА_1 , як заступника начальника, визначались Положенням про Державну установу «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України», наказом про розподіл обов`язків керівництва Генеральної дирекції ДКВС України за структурними підрозділами та окремими посадами, а також посадовою інструкцією у редакції відповідно до розподілу обов`язків керівництва.
03.04.2023 на ОСОБА_1 , як заступника начальника, було покладено виконання обов`язків начальника Генеральної дирекції ДКВС України відповідно до наказу Міністерства юстиції України№ 350/к від 29.03.2023.
Відповідно до графікувідпусток на 2023 рік, затвердженого 19.12.2022, ОСОБА_1 у травні 2023 року заплановано було додаткову соціальну відпустку у кількості 10 днів на підставі ч. 1 ст. 19 Закону України «Про відпустки», як одному з батьків дитини з інвалідністю. Також ОСОБА_1 мав право використати до закінчення робочого року не використані раніше дні з щорічної основної відпустки.
Листом Міністерства юстиції України від 04.05.2023 №55617/67574-24-23/14.7 позивачу було погоджено відпустку в період з 15.05.2023 по 26.05.2023, оскільки таке погодження було обов`язковим у зв`язку з виконанням ним обов`язків начальника Генеральної дирекції ДКВС України.
08.05.2023 Наказом№38-ВП/23 «Про відпустку», за підписом в.о. начальника Генеральної дирекції ДКВС України О. Наносова, відповідно до графіку відпусток на 2023 рік та листа Міністерства юстиції України №55617/67574-24-23/14.7 від 04.05.2023, ОСОБА_1  було надано відпустку в період з 15.05.2023 по 26.05.2023, а саме додаткову відпустку за 2023 рік як одному з батьків, який має дитину з інвалідністю, тривалістю 10 календарних днів, з 15 по 24 травня 2023 року та щорічну основну відпустку тривалістю 2 календарних дні, з 25 по 26 травня 2023 року.
Встановлені обставини свідчать про те, що між працівником і роботодавцем був узгоджений конкретний період надання відпусток ОСОБА_1 у межах встановлених графіком. Відпустка ОСОБА_1 повинна була розпочатись з понеділка - 15.05.2023.
08.05.2023 Наказом №600/к Міністерства юстиції України «Про виконання обов`язків», з 09.05.2023 ОСОБА_1 увільнено від виконання обов`язків начальника Генеральної дирекції ДКВС України та покладено виконання обов`язків начальника на ОСОБА_3 
09.05.2023 відповідно до Наказу №92-00/23 «Про особовий склад», за підписом в.о. начальникаГенеральної дирекції ДКВС України В. Ричка, останній приступив до виконання обов`язків 09.05.2023, згідно наказу Мінюсту від 08.05.2023 №600/к.
09.05.2023 Наказом №41-ОД/23 за підписом в.о. начальника Генеральної дирекції ДКВС України В. Ричка затверджено новий розподіл обов`язків керівництва Генеральної дирекції ДКВС України за структурними підрозділами і окремими посадами.
Відповідно до Додатку №1 до Наказу №41-ОД/23 від 09.05.2023, згідно розподілу обов`язків керівництва Генеральної дирекції ДКВС України за структурними підрозділами та окремими посадами, на ОСОБА_1 покладені обов`язки з керівництва відділом обслуговування інженерних мереж та фондів та відділом господарського забезпечення, а також визначено ОСОБА_1 як провідного фахівця (з протипожежної профілактики).
10.05.2023 в.о. начальникаГенеральної дирекції ДКВС України  ОСОБА_3 підписав Наказ №39-ВП/23 «Про скасування наказу «Про відпустку» №38-ВП/23 від 08.05.2023», тобто скасування додаткової та 2х днів щорічної відпустки ОСОБА_1 
Повідомленням №1210 від 10.05.2023 на ім`я заступника начальника ОСОБА_1 , в.о. начальника ОСОБА_3 роз`яснив, що на його погляд, відпустка з 15.05.2023 по 26.05.2023 була узгоджена ОСОБА_1 як керівнику (в.о. начальника) Генеральної дирекції ДКВС України. Проте, оскільки ОСОБА_1 увільнено від виконання обов`язків начальника, а дата початку узгодженої відпустки ще не настала, то Наказ «Про відпустку» №38-ВП/23 від 08.05.2023 підлягає скасуванню, а ОСОБА_1 , вже як заступник начальника, має знову погодити надання йому відпустки з в.о. начальника Генеральної дирекції ДКВС України ОСОБА_3 . Дані обставини та підстави для скасування наказу про відпустку були також підтверджені ОСОБА_3 в судовому засіданні.
Представник відповідача і безпосередньо сам ОСОБА_3 не навели як суду першої так і суду апеляційної інстанцій поважних підстав для скасування наказу «Про відпустку» №38-ВП/23 від 08.05.2023. Відпустка позивача, її строк було погоджено з Міністерством юстиції України, наказ був підписаний ОСОБА_1 , як особою яка на той час виконувала обов`язки начальника Установи. Зміна ним посади з виконуючого обов`язки начальника Установи на заступника начальника Установи з 09.05.2023  не є підставою для скасування наказу про відпустку. 
12.05.2023 Наказом№ 44-ОД/23 «Про проведення службового розслідування» за підписом в.о. начальникаГенеральної дирекції ДКВС України  ОСОБА_3 , утворено та затверджено склад комісії Генеральної дирекції ДКВС України для проведення службового розслідування по фактам відмови візування ОСОБА_1 наказів Генеральної дирекції ДКВС України від 09.05.2023 № 92-ОС/23, від 09.05.2023 № 41-ОД/23, від 10.05.2023 № 39-ВП/23 та доручення від 11.05.2023 № 14-23. Термін проведення службового розслідування встановлений до 17.05.2023.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 15.05.2023 по 26.05.2023 перебував у відпустці та 29.05.2023 року вийшов на роботу.
29.05.2023 ОСОБА_1 було вручено службову записку №1397 від 29.05.2023 «Про надання пояснень» за підписом заступника начальника Генеральної дирекції ДКВС України ОСОБА_5 , та запропоновано надати пояснення у зв`язку з проведенням службового розслідування, розпочатого відповідно до Наказу від 12.05.2023 № 44-ОД/23. Позивачу було запропоновано надати поясненняз наступних питань: причини відмови ознайомлюватись із розпорядчими документами зазначеними в наказі Генеральної дирекції ДКВС України про проведення службового розслідування від 12.05.2023 № 44-ОД/23; причини відмови від ознайомлення з повідомленням від 10.05.2023; причини невиконання доручення Генеральної дирекції ДКВС України від 11.05.2023 № 14-23 про дотримання правил військового обліку в частині повернення особі відповідальній за ведення військового обліку оригіналу посвідчення про відстрочку від призову на військову службу на період мобілізації та на воєнний час; причини відсутності на роботі в період з 15 по 26 травня 2023 року.
Згідно наданих через відділ документального забезпечення та контролю Генеральної дирекції ДКВС України 30.05.2023 за вих № 1406 ОСОБА_1 пояснень вбачається, що термін проведення службового розслідування був визначений до 17.05.2023 і відсутня будь-яка інформація про його продовження, а тому відсутні підстави відібрання комісією пояснень у ОСОБА_1 в межах зазначеного службового розслідування. Він звернув увагу комісії на те, що жодне з питань поставлених у службовій записці  №1397 від 29.05.2023 не відноситься до предмету службового розслідування розпочатого відповідно до Наказу від 12.05.2023 №44-ОД/23, оскільки службове розслідування розпочате з метою встановлення причин відмови ОСОБА_1 візування наказів. 
Згідно складеного Комісією висновку службового розслідування щодо причин відмови візування наказів Генеральної дирекції ДКВС України від 09.05.2023 № 92-ОС/23, від 09.05.2023 № 41-ОД/23, від 10.05.2023 № 39-ВП/23 та доручення від 11.05.2023 № 14-23 заступником начальника ОСОБА_1 , затвердженого 31.05.2023 в.о. начальника Генеральної дирекції ДКВС України В. Ричком, комісія аналізує питання відмови позивачем візування зазначених наказів, а також ненадання ним на виконання доручення від 11.05.2023 № 14-23 оригіналу посвідчення про відстрочку від призову на військову службу, та приходить до висновку про ігнорування ОСОБА_1 . Інструкції з діловодства в державній установі «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України», у зв`язку з чим «вирішує вказати ОСОБА_1 на необхідність дотримання морально-етичних та професійних норм, затверджених Кодексом професійної етики персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України та попередити, що у разі продовження саботування рішення керівництва він буде притягнутий до відповідальності (Протокол від 11.05.2023 №1)». Також комісія зазначає, що в подальшому ОСОБА_1 свого ставлення до виконання вимог керівництва не змінив, не виходив на роботу з 15 по 26 травня, про що складені акти відсутності на роботі, пояснення на поставлені питання не дав, тому комісія вважає службове розслідування щодо ОСОБА_1 закінченим, факти грубого і систематичного порушення трудової дисципліни підтвердженими і ОСОБА_1 визнано таким, який заслуговує на суворе дисциплінарне стягнення.
Висновок комісії обґрунтовано тим, що відповідно до п. 2.4.2. розділу ІІ Інструкції з діловодства в державній установі «Генеральна дирекція ДКВС України» (затверджена наказом від 20.10.2017 №30-ОД/17 із змінами згідно наказу від 13.07.2020 №71-ОД/20), проекти наказів з кадрових питань (особового складу) (про прийняття на роботу, звільнення, надання відпустки, відрядження тощо) готує відділ кадрової роботи на підставі доповідних записок керівників структурних підрозділів, заяв працівників, трудових договорів та інших документів та візуються керівником відділу кадрової роботи, а також залежно від видів наказів з питань запобігання та виявлення корупції, керівником відділу бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення, керівником відділу юридичного забезпечення, іншими посадовими особами Генеральної дирекції, яких стосується документ.
У Висновку комісія зазначає, що Наказ від 09.05.2023 №92-ОС/23 «Про особовий склад», відповідно до змісту якого ОСОБА_6 приступив до виконання обов`язків 09 травня 2023 року згідно наказу Мінюсту від 08.05.2023 №600/к, стосується всього керівництва установи. Наказ від 09.05.2023 №41-ОД/23 «Про затвердження розподілу обов`язків керівництва Генеральної дирекції ДКВС України за структурними підрозділами та окремими посадами Генеральної дирекції» стосується всіх заступників начальника, а тому має ними візуватись відповідно до п. 2.4.3. розділу ІІ Інструкції з діловодства). Наказ від 10.05.2023  №39-ВП/23 «Про скасування наказу «Про відпустку» від 08.05.2023 № 38-ВП/23» стосується особисто ОСОБА_1 .
Відповідно до Доручення від 11.05.2023 №14-23, у Висновку комісією зазначено, що ОСОБА_1 воно проігнороване, а отже дії ОСОБА_1 суперечать п. 2.3.30. розділу ІІ Інструкції з діловодства, яким визначено необхідність формування переліку посадових осіб, які мають завізувати проект документу, склад яких визначає працівник, який створює документ, зважаючи на його зміст.
На підставі наведеного, комісія дійшла висновку, що підтверджується ігнорування ОСОБА_1 виконання вимог наказу від 20.10.2017 №30-ОД/17 «Про затвердження Інструкції з діловодства в Державній установі «Генеральна дирекція ДКВС України» стосовно візування організаційно-розпорядчих документів, які стосуються ОСОБА_1 та інших розпоряджень керівництва установи.
Також у Висновку зазначено, що ОСОБА_1 не виходив на роботу з 15 по 26 травня 2023 року, про що були складені відповідні акти відсутності на роботі.
Начальником відділу юридичного забезпечення С. Г. Мотлях, який входив до членів комісії з службового розслідування, викладена окрема думка щодо змісту та висновків, зроблених комісією за результатами службового розслідування, у якій зазначено про помилковість висновків комісії щодо віднесення до компетенції ОСОБА_1 обов`язків візування зазначених наказів та доручення; вихід комісії за межі питань, які відносяться до предмету службового розслідування; та безпідставність рекомендацій щодо застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1 
31.05.2023 Наказом №112-ОС/23 «Про застосування заходів стягнення стосовно ОСОБА_1 » за підписом в.о. начальникаГенеральної дирекції ДКВС України В. Ричка, ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Генеральної дирекції ДКВС України відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України, з формулюванням: «за грубе, систематичне невиконання умов трудової дисципліни, покладених на нього обов`язків, з урахуванням раніше вжитих стосовно нього заходів виховного впливу». 
Підставою звільнення зазначено - висновок службового розслідування від 31 травня 2023 року.
31.05.2023 до проекту даного наказу №112-ОС/23 начальником відділу юридичного забезпечення С. Г. Мотлях було надано окремий висновок, у якому останній зазначає, що застосування пункту 3 статті 40 КЗпП України можливе лише у разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення. 
Відповідно до інформації, наданої відділом кадрової роботи, ОСОБА_1 за період роботи в Генеральній дирекції ДКВС України до дисциплінарної відповідальності не притягувався.
31.05.2023 Наказом №113-ОС/23 «Про звільнення ОСОБА_1 », позивача було звільнено з посади заступника начальника державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України».
Отже, в Наказі №112-ОС/23 від 31.05.2023 «Про застосування заходів стягнення стосовно ОСОБА_1 », вказано, що порушення ОСОБА_1 трудової дисципліни встановленовисновком службового розслідування від 31.05.2023.
При цьому, Наказом № 44-ОД/23від 12.05.2023 визначено термін завершення проведення службового розслідування до 17 травня 2023 року. Тобто строк проведення службового розслідування визначений з 12 по 17 травня 2023 року. В п. 1 резолютивної частини Висновку від 31.05.2023 вказано вважати службове розслідування закінченим. Оскільки конкретна дата закінчення службового розслідування не вказана, слід вважати, що його закінчено саме 31.05.2023, тобто поза строком визначеним № 44-ОД/23 від 12.05.2023. Однаку тексті Висновку не зазначено, що строк його проведення був продовженим або зміненим.
Комісія з службового розслідування не є постійно діючим органом, а тому її компетенція щодо з`ясування поставлених питань зберігається виключно у часових межах, визначених уповноваженим роботодавцем органом.
За таких обставин вбачається, що Висновок від 31.05.2023, складений комісією поза часовими межами її компетенції. Жодне з питань, поставлених у службовій записці№1397 від 29.05.2023 не відноситься до предмету службового розслідування, розпочатого відповідно до Наказу від 12.05.2023 № 44-ОД/23.
Так, порядок застосування дисциплінарних стягнень визначено статтею 149 КЗпП України.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення, при цьому за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
З огляду на встановлені судом обставини, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про недотримання відповідачем у повній мірі вимог ч.1 ст. 149 КЗпП України.
Крім того, судом встановлено та не спростовано відповідачем, що до позивача за період роботи в Генеральній дирекції ДКВС України не застосовувались заходидисциплінарного стягнення.
Отже, ОСОБА_1 протиправно звільнено з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України.
Щодо дововід апеляційної скарги про законність наказу №39-ВП/23 від 10.05.2023  «Про скасування наказу «Про відпустку»№38-ВП/23 від 08.05.2024, колегія суддів зазначає наступне.
Наказом №38-ВП/23 від 08.05.2023р. «Про відпустку», за підписом в.о. начальника Генеральної дирекції   ОСОБА_1 , відповідно до графіку відпусток на 2023 рік та листа №55617/67574-24-23/14.7 від 04.05.2023р. Міністерства юстиції України,   ОСОБА_1 було надано відпустку в період з 15.05.2023 по 26.05.2023, а саме додаткову відпустку за 2023 рік як одному з батьків, який має дитину з інвалідністю, тривалістю 10 календарних днів, з 15 по 24 травня 2023 року та щорічну основну відпустку тривалістю 2 календарних дні, з 25 по 26 травня 2023 року.
Згідно статті 1 Закону України «Про відпустки» державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.
Відповідно до статті 10 Закону України «Про відпустки» черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.
Частини 3 та 4 статті 11 Закону України «Про відпустки» передбачають, що щорічна відпустка за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, як виняток, може бути перенесена на інший період тільки за письмовою згодою працівника та за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) або іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом у разі, коли надання щорічної відпустки в раніше обумовлений період може несприятливо відбитися на нормальному ході роботи підприємства, та за умови, що частина відпустки тривалістю не менше 24 календарних днів буде використана в поточному робочому році. У разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом.
З наведених норм права вбачається, що перенесення відпустки позивача, узгодженої ним з роботодавцем в період з 15.05.2023 по 26.05.2023, могло відбутись лише у винятковому випадку за письмовою згодою працівника та за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) або іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом у разі, коли надання щорічної відпустки в раніше обумовлений період може несприятливо відбитися на нормальному ході роботи підприємства.
У наказі №39-ВП/23 від 10.05.2023 «Про скасування наказу «Про відпустку» №38-ВП/23 від 08.05.2023» підписаному в.о. начальника ОСОБА_7 не поставлені питання про перенесення відпустки   ОСОБА_1 та узгодження з ним іншого періоду відпустки. Сам   ОСОБА_1 не просив та не погоджувався перенести узгоджену відпустку на інший період, не відмовлявся від узгодженої відпустки.
Із наведеного вбачається, що відпустка надана   ОСОБА_1 була погоджена заступником Міністра юстиції України, в порядку, який передбачений саме для начальника установи, оскільки з 03.04.2023 на заступника начальника установи   ОСОБА_1 було покладено виконання обов`язків начальника установи (Наказ Міністерства юстиції України№ 350/к від 29.03.2023). Відпустка   ОСОБА_1 мала розпочатись з понеділка 15.05.2023
Відповідно до графіку відпусток на 2023 рік (затверджений 19.12.2022) ОСОБА_1 у травні 2023 року заплановано додаткову соціальну відпустку у кількості 10 днів (на підставі ч. 1 ст. 19 Закону України «Про відпустки», як один з батьків дитини з інвалідністю).
Судом встановлено, що ОСОБА_1 мав право використати до закінчення робочого року не використані раніше дні з щорічної основної відпустки.
На момент видання Наказу №39-ВП/23  дійсно не настав час вибуття   ОСОБА_1 у відпустку, але скасовуючи наказ про відпустку керівник Установи не навів поважних підстав для такого скасування, а зазначів підставою лише зміну посади позивачем і необхідність саме керівником вирішення питання про відпустку позивача. В чому заключалась необхідність присутності у період з 15.05. по 26.05. на роботі заступника начальника Установи саме для Установи, у наказі не зазначено.
Позивач був відсутній на роботі у період з 15 по 26 травня 2023 у зв`язку з перебуванням у відпустці, а у роботодавця були відсутні законні підстави для скасування наказу про відпустку за п`ять днів до її початку ОСОБА_1 , якому було надано та попередньо погоджено соціальну відпустку як батькові дитини з інвалідністю. Два дні основної відпустки ОСОБА_1 не підтверджують законність наказу №39-ВП/23, оскільки не було підстав для скасування наказу про відпустку ОСОБА_1 .  
Крім того, суд першої інстанції вірно встановив, що службове розслідування розпочате 12.05.2023 згідно Наказу № 44-ОД/23, за результатами якого складений Висновок від 31.05.2023, проведено з порушеннями, а обґрунтування наведені комісією у Висновку від 31.05.2023 є помилковими, оскільки не доводять систематичного вчинення позивачем дисциплінарних проступків. Отже, Висновок від 31.05.2023 не може вважатись законною підставою, що підтверджує подію та склад систиматичних дисциплінарних проступків.
ОСОБА_1 не звертався з заявою та не погоджувався з перенесенням або відміною своєї відпустки, яка мала розпочатись через 5 днів.   ОСОБА_1 чітко усвідомлював протиправний характер цього наказу. Не зважаючи на те, що наказ стосується персонально   ОСОБА_1 , до посадових обов`язків останнього не віднесено участь у підготовці відповідних наказів.
Відносно Доручення від 11.05.2023 №14-23,   ОСОБА_1 на сторінці внутрішні візи відразу заначив, що питання зазначені у дорученні не відносяться до його компетенції, згідно наказу №41-ОД/23 від 09.05.2023.
Побідне наведено начальником відділу юридичного забезпечення С. Г. Мотлях в його Окремій думці щодо Висновку. Він наводить зміст п. 2.3.30. Інструкції з діловодства, відповідно до якого, службові документи (службові записки, доповідні записки, листи тощо) візуються працівником, який створив документ, начальником відділу, в якому створювався документ за потреби, керівником відділу юридичного забезпечення, керівниками інших структурних підрозділів, до компетенції яких належить вирішення зазначеного у документі питання. За зміст документа, який візується кількома особами, такі особи відповідають згідно з компетенцією.
Доручення від 11.05.2023 №14-23 стосується безпосередньо діяльності особи, відповідальної за ведення військового обліку у Генеральній дирекції, та не відноситься до компетенції   ОСОБА_1 , як заступника начальника Генеральної дирекції.
Доводи відповідача про необхідність скасування вже погодженої та наданої позивачу відпустки лише з підстав необхідності її оформлення в іншому порядку, оскільки ОСОБА_1 припинив виконувати обов`язки керівника Установи, що були покладені на нього лише тимчасово, не заслуговують на увагу, оскільне не грунтуються на нормах закону та є помилковими. Наказ №38-ВП/23 від 08.05.2023 «Про відпустку» прийнятий ОСОБА_1 в межах повноважень начальника Генеральної дирекції, не втратив свою чинність та не підлягав скасуванню з підстав того, що   ОСОБА_1 припинив тимчасове виконання обов`язків начальника. Відповідачем не було враховано, що   ОСОБА_1 не було переведено з посади заступника начальника на посаду начальника Генеральної дирекції, а лише він тимчасово  виконував обов`язки начальника. При цьому,   ОСОБА_1 , відповідно до укладеного трудового договору незмінно залишався на посаді заступника начальника.
Не заслуговують на увагу доводи відповідача щодо неврахування особливостей, передбачених Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану.
Так, відповідно до ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні невикористаних днів щорічної відпустки. А також, у період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури.
Із матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач не посилався на те, що Наказ №39-ВП/23 обумовлений особливостями, передбаченими Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Так само, це не вбачається зі змісту самого Наказу №39-ВП/23. Посилання відповідача, що відпустка позивачу була скасована на підставі ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» суперечить іншим причинам скасування відпустки.
З огляду на вказане, висновки суду першої інстанції про невідповідність наказу про звільнення вимогам трудового законодавства та наявності підстав для поновлення позивача на роботі відповідають обставинам справи та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, що є підставою для визнання незакнонними та скасування оскаржуваних позивачем наказів про скасування наказу про відпустку, про застосування заходів стягнення, про звільнення із роботи.
Крім того, відповідно до положень ч. 2 ст. ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що вона не містить доводів щодо розміру стягнутого з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулуза період з 01.06.2023 по 15.02.2024 (186 днів), що складає 245 492 грн 10 коп. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки у сукупності. Незгода апелянта з судовим рішенням суду першої інстанції або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в такому судовому рішенні, не свідчить про його незаконність.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі відповідача, колегія не знаходить.
Колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.
При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для визнання оскаржуваних ОСОБА_1 наказів про скасування відпустки, застосування стягнення та звільнення, дав вірну оцінку запереченням відповідача та дійшов законного та обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для скасування оскаржуваних наказів, поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, судове рішення є законним та обґрунтованим. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.
Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» без задоволення.
Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України. 
Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За правилами частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У частинах першій-третійстатті 134 ЦПК Українивизначено, що разом з першою заявою щодо суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Із матералів справи вбачається, що позивачем було надано відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому серед іншого позивач просив апеляційний суд покласти на відповідача понесені ним витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третястатті 141 ЦПК України).
Згідно з частиною восьмоюстатті 141 ЦПК Українирозмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
22.08.2024 представником позивача було подано заяву, у якій сторона позивача просить стягнути з відповідача на свою користь понесені позивачем витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 24 300,00 грн. До заяви надано докази на підтвердження надання правничої допомоги та розмір понесених витрат.
 
Згідно з частиною другоюстатті 137 ЦПК Україниза результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третястатті 137 ЦПК України).
Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача надано копію договору про надання правової допомоги №002-01/05-24, укладеного між ОСОБА_1 та АО «Адвокатська фірма» ЛІГАЛ ЛАЙН», щодо надання правової допомоги у судовому спорі з Державною установою «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» про визнання протиправними наказів та поновлення на роботі (п.1.3. Договору), копія ордера серії АІ №1653636 від 10.07.2024, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, розрахунок витрат на правовоу допомогу, акт здачі - прийняття надання послуг за Договором №002-01/05-24 від 22.05.2024, копію платіжної інструкції від 22.05.2024 на суму 21 600,00 (призначення платежу - сплата за послуги відповідно до договору №002-01/05-24), оновлений розрахунок суми судових витрат, акт №2 здачі - прийняття наданих послуг за Договором №002-01/05-24 від 22.05.2024 від 21.08.2024. 
У запереченнях на клопотання про розподіл судових витрат Державна установа «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» просила зменшити розмір витрат на правничу допомогу до реального обсягу виконаних робіт та розумності розміру винагороди адвоката, посилаючись на неправильне визначення позивачем обсягу судових витрат. 
Суд апеляційної інстанції, урахувавши заперечення відповідача, складність справи та обсяг виконаних робіт, час розгляду справи судом, дійшов висновку про доведеність позивачем понесених витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000,00 грн та їх співмірність складності справи та виконаним адвокатом обсягу роботам, часу, у зв`язку із чим такі витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у вказаному розмірі.
Оскільки апеляційну скаргу відповідача суд залишає без задоволення, тому понесені ним витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду не підлягають відшкодуванню позивачем.
 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України», подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 лютого 2024 року залишити без змін.
Стягнути з Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» (ЄДРПОУ 41220556, м. Київ, вул. Святошинська, 27) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) грн 00 коп.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повна постанова складена 03 жовтня 2024 року.

Судді
 
  Л. Д.  Поливач
 
  А. М.  Стрижеус
 
  О. І.  Шкоріна