КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/16814/2024
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
  м. Київ                                                                                        Справа № 761/9818/24
 
16 грудня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                         - Борисової О.В.    
                                    - Левенця Б.Б.
при секретарі             - Уляницькій М.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду Києва від 22 серпня 2024 року, постановлену під головуванням Макаренко І.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, стягнення 3% річних та інфляційних витрат,-
 
в с т а н о в и в:
 
У березні 2024 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, стягнення 3% річних та інфляційних витрат.
Позовні вимоги обгрунтовував тим, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2021 року у справі №640/9923/20, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адіміністративного суду, частково задоволено його позов до Головного   управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов`язання вчинити дії. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 12.03.2020 року № 930020194429 про відмову  ОСОБА_1 в перерахунку пенсії за вислугу років. Визнано протиправною та скасовано відмову Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в здійсненні перерахунку пенсії ОСОБА_1 за вислугу років, викладеної в листі від 20 березня 2020року                                  2600-0303-8/38941. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в                         м. Києві здійснити з 13.12.2019 року перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, у розмірі 90 відсотків від суми місячної заробітної плати без обмеження її граничного розміру, на підставі довідки Прокуратури Київської області від 02.03.2020 року № 18ф-92, та виплатити недоплачену суму пенсії з урахуванням раніше проведених виплат.
Судове рішення у справі №640/9923/20 набрало законної сили, на виконання якого судом видано виконавчий лист, який подано ним до органу, який здійснює примусове виконання рішень. Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ)  12 січня 2022 року відкрито виконавче провадження НОМЕР_1.
Зазначав, що відповідач тривалий час не виконує рішення у справі №640/9923/20 та вимоги державного виконавця, а наданий ним розрахунок у відповідь на вимогу державного виконавця зроблений із застосуванням незаконних обмежень та всупереч рішенню Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2021 року у справі №640/9923/20.
Вказував, що дії відповідача, які полягають у відмові виконати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2021 року у справі №640/9923/20, яке вступило у законну силу та знаходиться на виконанні, є протиправними та фактично позбавили його права на соціальний захист та пенсійне забезпечення, на яке він правомірно очікував, що спричинило завдання йому як матеріальної, так і моральної шкоди, та надало підстави для стягнення грошових сум з урахуванням ст. 625 ЦК України.
Розмір завданої йому матеріальної шкоди позивач оцінив у 1 245 658,01 грн., що становить різницю між 90% від суми його місячної заробітної плати та розміром фактично виплаченої йому пенсії за період з грудня 2019 року по лютий 2024 року відповідно до довідки про доходи, наданої Пенсійним фондом №7502285645355514 від 15 лютого 2024 року.
Оскільки спірна ситуація, що стосується невиплати йому значної суми грошових коштів, виникла ще наприкінці 2019 року, та з того часу він відчуває постійне напруження та стрес, враховуючи, що він є особою пенсійного віку, тобто, належить до категорії соціально вразливих, вимушений докладати значних зусиль для відновлення своїх порушених прав, то позивач заявляє вимогу про стягнення з відповідача на його користь компенсації моральної шкоди у розмірі 80 000,00 грн.
З урахуванням наведених обставин, позивач ОСОБА_1  просив суд стягнути з Головного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві на його користь 1 245 658,01 грну рахунок компенсації матеріальної шкоди; 80 000,00 грн у рахунок компенсації моральної шкоди; 3% річних у розмірі                                       73 490, 08 грн та інфляційні втрати у розмірі 383353,90 грн.
Ухвалою  Шевченківського районного суду міста Києва від 22 серпня 2024 року відмовлено у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, стягнення 3% річних та інфляційних витрат.
Не погоджуючись з постановленою ухвалою суду першої інстанції, позивач  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 22 серпня 2024 року.
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що ухвала суду першої інстанції постановлена при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторона позивача посилалась в обгрунтування своїх вимог.
Зазначає, що в межах цієї справи за пред?явленим ним позовом до Головного управління Пенсійного Фонду України в м. Києвівін не ставить питання щодо правомірності дій чи бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, оскільки їм вже надана правова оцінка уповноваженими органами, зокрема, судом адміністративної юрисдикції. Натомість, цивільний позов він обгрунтовує тим, що діями відповідача йому було завдано як матеріальну, так і моральну шкоду, а також збитки у формі 3% річних та інфляційних втрат, тобто,  на підставі положень ст. 1166, 1167, 625 ЦК України.
Отже, на переконання сторони позивача, відносини зі стягнення шкоди з відповідача є приватно правовими і даний спір має розглядатися саме у порядку цивільного, а не адміністративного судочинства. 
Додатково зазначає, що судом першої інстанції порушені процесуальні строки, передбачені ст. 185-187 ЦПК України, щодо розгляду позовної заяви, яка подана ним у березні 2024 року, однак судом  жодної процесуальної дії не було вчинено до 22 серпня 2024 року.
За наведених обставин позивач вважає, що ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 22 серпня 2024 року у справі 761/9818/24 є незаконною і необгрунтованою та  перешкоджає йому у доступі до правосуддя, а тому підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
В судове засідання сторони не з?явились, про день та час розгляду справи апеляційним судом повідомлені у встановленому порядку.
Від позивача ОСОБА_1  на адресу суду апеляційної інстанції 10 грудня 2024року надійшла заява про розгляд справи без його участі. Доводи апеляційної скарги підтримує.
Відповідно до частини 3 статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. 
За наявності такого клопотання суд не вправі відкладати розгляд справи у зв?язку із неявкою цієї особи до суду.  
Відповідності до вимог статті 128, 130, 211, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності сторін  ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно  довідки про розмір заробітної плати (грошового забезпечення) що враховується для перерахунку пенсії видана ОСОБА_1 про те, що відповідно до рішення КСУ від 13.12.2019 року № 7-(ІІ) 2019 та постанови Кабінету Міністрів України щодо оплати працівників працівників прокуратури розмір заробітної плати ( грошового забезпечення) з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, за нормами чинними на 06 липня 2017 року за посадою заступник прокурора області-начальник управління, яка прирівнюється до посади заступник прокурора області становить                  46 498, 66 грн.( а.с. 31).
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2021 року 
адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнанопротиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 04.03.2020 року № 930020188345 про відмову  ОСОБА_1  в перерахунку пенсії за вислугу років.
Визнанопротиправною та скасовано відмову Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в здійсненні перерахунку пенсії ОСОБА_1 за вислугу років, викладеної в листі від 12 березня 2020 р.                                      № 930020194429.
Зобов`язаноГоловне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053,                     м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, код ЄДРПОУ 42098368) здійснити з 13.12.2019 року перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, у розмірі 90 відсотків від суми місячної заробітної плати без обмеження її граничного розміру, на підставі довідки Прокуратури Київської області від 02.03.2020 року № 18ф-92, та виплатити недоплачену суму пенсії з урахуванням раніше проведених виплат.
В задоволені решти позовних вимог відмовлено.
 Постановою шостого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року  апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишенобез задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2021 року залишенобез змін.
Як вбачається із вимоги виконавця від 01 лютого 2024 року № НОМЕР_1 Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві у триденний строк з моменту отримання даної вимоги повинне повідомити відділ та стягувача про повне виконання виконавчого листа № 640/9923/20 від 16 листопада 2021 з наданням підтверджуючих документів та зазначенням суми перерахунку пенсії та виплати відповідно до резолютивної частини виконавчого документа. У разі не виконання вищевказаного рішення суду повідомити заходи які вжиті Головним управління Пенсійного фонду України у м. Києві з метою повного та своєчасного виконання вищезазначеного виконавчого листа, який повинен бути виконаний у повному обсязі. Також надати пояснення стосовно невиконання рішення суду у повному обсязі відповідно до резолютивної частини рішення.( а.с. 75).
Відповідно до відповіді наданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві заборгованість, яка утворилася після перерахунку за період 13.12.2019 року по 30.11.2021 року в розмірі 51 436, 63 грн. буде виплачена в межах бюджетних асигнувань. З урахуванням викладеного, відповідно до п.9 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» Головне управління просило закрити виконавче провадження у зв'язку із фактичним виконанням рішення суду.( а.с. 76).
Відмовляючи у відкритті  провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 , суд першої інстанції посилався на те, що зі змісту позовної заяви та заявлених позовних вимог вбачається що  позивач оскаржує дії відповідача, що виразилися у відмові нарахувати та виплатити позивачу пенсію у розмірах, встановлених рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва у справі № 640/9923/20, що, на думку позивача, спричинило йому матеріальну та моральну шкоду, тобто між сторонами виник спір щодо захисту прав, свобод і інтересів фізичної особи (позивача) у відносинах з суб`єктом владних повноважень, на якого державою покладено здійснення владних управлінських функцій, які за своїм змістом є публічно-правовими відносинами, тому, відповідно до ст. 19 ЦПК України, даний спір не підлягає розгляду судами загальної юрисдикції.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове  рішення повинно  ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним  є рішення, ухвалене  судом відповідно до норм матеріального  права із дотриманням  норм  процесуального права.
Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
При визначенні питання належності спору до юрисдикції суду, постає два питання: по-перше, чи підлягає спір вирішенню судами, тобто чи є він юридичним в розумінні статті 124 Конституції України, якщо так, то до юрисдикції якого суду належить вирішення такого спору.
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто, передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Згідно з пунктом 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Публічно-правовий спір -це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).
Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто, передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.
Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба є діяльністю на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Згідно з частиною першою статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Предметом даного позову є відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, а саме, позивач просив суд стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві 1 245 658 грн.01 коп. в рахунок компенсації матеріальної шкоди, 80 000 грн у рахунок компенсації моральної шкоди, 3% річних у розмірі 73 490 грн.08 коп. та суму інфляційних втрат у розмірі 383 353 грн. 90 коп.
Відповідно до пункту 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року № 280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
Кошти ПФУ відповідно до статті 73 Закону № 1058-IV використовуються на: виплату пенсій, передбачених цим Законом; надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи ПФУ; оплату послуг з виплати та доставки пенсій; формування резерву коштів ПФУ.
Відповідно до пункту 1 Положення про управління ПФУ в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління ПФУ від 22 грудня 2014 року № 28-2 Управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління (далі - управління Фонду) є територіальними органами ПФУ. Управління ПФУ підпорядковуються ПФУ та безпосередньо відповідним головним управлінням ПФУ в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - головні управління ПФУ), що разом з цими управліннями утворюють систему територіальних органів ПФУ.
Основними завданнями Управління ПФУ є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення; ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; виконання інших завдань, визначених законом (пункт 3 зазначеного Положення).
Відповідно до підпунктів 7, 8 пункту 4 Положення, Управління ПФУ, відповідно до покладених на нього завдань, призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства; забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів ПФУ та інших джерел, визначених законодавством.
Отже, відповідно до покладених завдань і функцій ПФУ є суб`єктом владних повноважень у сфері нарахування та виплат пенсій, а спори, що виникають між учасниками цих відносин, є публічно-правовими, тому їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 263 КАС України справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 750/1668/17 (провадження № 14-599цс18), від 03 липня 2019 року у справі                      № 750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19) спори щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсій та інших соціальних виплат, є публічно-правовими, виникли з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, тому повинні розглядатися у порядку адміністративного судочинства.
У постанові від 04 березня 2020 року у справі № 757/63985/16 (провадження                    № 14-556цс19) Велика Палата Верховного Суду виклала правовий висновок, що суди помилково визначили предметну юрисдикцію спору, розглянувши справу в порядку цивільного судочинства, оскільки не врахували, що спір щодо недоотриманої суми пенсії є публічно-правовим, виник з публічно-правових відносин за участю органу державної влади, як суб`єкта владних повноважень, тому повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства.
Спір стосовно недоотриманих сум пенсії також є публічно-правовим, оскільки виник з публічно-правових відносин, пов`язаних зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій з приводу нарахування та виплати пенсії, а тому він повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі                                         № 127/3233/19 (провадження      № 14-588цс19).
У постанові від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18 (провадження                            № 14-158цс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що захист та/або відновлення будь-якого права судом здійснюється шляхом ухвалення судового рішення як акта правосуддя. Однак судове рішення, незважаючи на те, що має ознаки нормативності, не породжує жодних правовідносин чи прав та/або обов`язків, а лише шляхом застосування відповідного способу захисту права, визначеного законом або договором, трансформує права та/або зобов`язання учасників правовідносин в іншу, прийнятну для позивача форму.
Зокрема, наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми (соціальні виплати), не нараховані та/або не виплачені як доходи, не змінює правової природи правовідносин учасників цього спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або зобов`язань, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем.
Відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства (див. постанову Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 570/4129/20 (провадження № 61-14586св21)).
Отже, спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема, щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.
Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у пункті 7.55 постанови від 09 лютого 2021 року  у справі № 520/17342/18 (провадження № 14-158цс20) вказала, що з огляду акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України та Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.
Такий висновок згодом був підтверджений Великою Палатою Верховного Суду   у постанові від 04 травня 2022 року у справі № 761/28949/17 (провадження  № 14-148цс21).
Подібний висновок також був викладений у постанові від 03 жовтня 2023 року  у справі № 366/203/21 (провадження № 14-101цс22), в якій Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спір з приводу зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та процентів річних, який є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю, підлягає розгляду в тому судочинстві, що і спір за основним зобов`язанням.
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що  доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 про те, що  правовідносини у даній справі є цивільно правовими є помилковими, а спір щодо стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві матеріальної шкоди у вигляді недоотриманих сум пенсії,  відшкодування моральної шкоди та стягнення 3 % річних та інфляційних втрат підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.
Враховуючи суб`єктний склад сторін спору та характер спірних правовідносин, спір належить до юрисдикції адміністративних судів.
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку  про відмову відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, стягнення 3% річних та інфляційних витрат, оскільки вказаний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Доводи апеляційної скарги  про те, що судом першої інстанції порушені процесуальні строки, передбачені ст. 185-187 ЦПК України для розгляду позовної заяви, яка подана ним у березні 2024 року, та що судом не було вчинено жодної  процесуальної дії у даній справі  до 22 серпня 2024 року не є процесуальною підставою доля скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.
Відхиляє колегія суддів і доводи  позивача про те, що ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 22 серпня 2024 року перешкоджає йому у доступі до правосуддя, а тому підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, так як  суд відмовив у відкритті провадження у даній справі, так як вона не підлягає  розгляду в порядку  цивільного судочинства, проте, позивач не позбавлений можливості звернутись за  захистом свого порушеного права  до компетентного суду в порядку адміністративного судочинства.
Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів  вважає, що ухвала Шевченківського районного суду Києва від 22 серпня 2024 рокупостановлена з дотриманням норм  процесуального  права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду Києва від 22 серпня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 19 грудня 2024 року.
            
Головуючий:                                                      Судді: