КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 361/4595/23                                                                        Головуючий у суді І інстанції Радзівіл А.Г.
Провадження № 22-ц/824/7808/2024                                                      Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
13 листопада 2024 року                                                      м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2023 року у справі за позовом Броварської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади села Зазим`я Броварського району Київської області до Зазимської селищної ради Броварського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, усунення перешкод у користуванні майном шляхом його повернення із незаконного володіння,
 
в с т а н о в и в:
 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2020 року керівник Броварської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади с. Зазим`я Броварського району Київської області звернувся до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що рішенням Зазимської сільської ради Броварського району Київської області від 16 квітня 2010 року № 1959-40-V «Про передачу земельних ділянок у власність 34-ом громадянам в с. Зазим`є» було передано безоплатно у власність громадян земельні ділянки загальною площею 6,2600 га (сіножаті) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Зазим`є за рахунок земель запасу.
На підставі вказаного рішення передано у власність, зокрема ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером 3221282801:02:129:0105.
Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221282801:02:129:0105 від ОСОБА_2 перейшло до ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10 грудня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сердюк Н.А за реєстровим № 2351.
Прокурор вказував, що зазначена земельна ділянка відведена у приватну власність з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки вона накладається на землі водного фонду, а саме на 100 метрову прибережну захисну смугу річки Десна та прибережну захисну смугу іншого водного об`єкта - озера без назви (стариця) природного походження. З одного боку земельна ділянка знаходиться поряд з водоймою на відстані від урізу води водного об`єкта приблизно 50 метрів, а з іншого - 223 метри до річки Десна.
Просив суд усунути перешкоди у здійсненні державою в особі територіальної громади с. Зазим`я Броварського району Київської області права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду шляхом визнання незаконним та скасування рішення Зазимської сільської ради Броварського району Київської області від 16 квітня 2010 року № 1959-40-V «Про передачу земельних ділянок у власність 34-ом громадянам в с. Зазим`є» в частині затвердження проекту землеустрою та передачі у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,2500 га з кадастровим номером 3221282801:02:129:0105, а також усунути перешкоди у здійсненні територіальною громадою с. Зазим`я Броварського району Київської області права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду шляхом витребування (повернення) на користь територіальної громади с. Зазим`я Броварського району Київської області з незаконного володіння ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,2500 га з кадастровим номером 3221282801:02:129:0105.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2023 року позов задоволено.
Визнано незаконним та скасовано рішення Зазимської сільської ради Броварського району Київської області від 16 квітня 2010 року № 1959-40-V «Про передачу земельних ділянок у власність 34-ом громадянам в с. Зазим`є» в частині передачі у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером 3221282801:02:129:0105.
Усунуто перешкоди у здійсненні територіальною громадою с. Зазим`я Броварського району Київської області права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером 3221282801:02:129:0105 на користь територіальної громади Зазим`я Броварського району Київської області.
Стягнуто із Зазимської селищної ради Броварського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі по 382,18 грн з кожного на користь Київської обласної прокуратури.
Суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка була сформована за рахунок земель водного фонду та була передана у власність ОСОБА_2 всупереч вимог закону, у зв`язку з чим рішення Зазимської сільської ради Броварського району Київської області від 16 квітня 2010 року № 1959-40-V в частині передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,2500 га з кадастровим номером 3221282801:02:129:0105 є незаконним та підлягає скасуванню, а земельна ділянка - поверненню на користь територіальної громади с. Зазим`є Броварського району Київської області.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи 
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Микитишин О.М. просить зазначене судове рішення скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального й неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначає, що суд першої інстанції помилково вважав доведеним, що спірна земельна ділянка належать до земель водного фонду, яка в силу положень законодавства не можуть перебувати у приватній власності.
Стверджує, що спірна земельна ділянка знаходяться поза межами прибережних захисних смуг водних об`єктів.
Щодо наближення земельної ділянки до урізу води річки Десна, звертає увагу на, що згідно листа Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра (БУВР) 01-12/260 від 20 лютого 2020 року, наданого прокурором, земельна ділянка з кадастровим номером 3221282801:02:129:0105 знаходиться на відстані 223 метри до річки Десна, а не в межах 100 метрової зони.
Щодо наближення земельної ділянки до урізу води так званого іншого водного об`єкта, зазначає, що прокурором взагалі не надано належних документів на підтвердження статусу цього водного об`єкта, не визначено його характеристик, площі тощо, не надано жодної документації на такий водний об`єкт, що не дозволяє визначитися взагалі із тим, які саме межі прибережної захисної смуги мають бути застосовані згідно статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України - 25, 50 чи 100 метрів, та де саме знаходиться уріз води такого водного об`єкта з урахуванням меженного періоду. Крім того, прокурором не надано жодних належних та допустимих доказів щодо фактичного розташування земельної ділянки з кадастровим номером 3221282801:02:129:0105 відносно вказаного водного об`єкта станом на 16 квітня 2010 року.
При цьому, в листі Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра (БУВР) № 01-12/260 від 20 лютого 2020 року зазначено, що земельна ділянка з кадастровим номером 3221282801:01:129:0105 від урізу води водного об`єкта (мається на увазі іншого аніж річка Десна) знаходиться на відстані приблизно 50 метрів. Тобто, цим Басейновим управлінням також не визначено точної відстані від такого водного об`єкта, а  відомості, зазначені у вказаному листі, є нічим іншим як припущенням.
Також в доводах апеляційної скарги посилається на те, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з наступних документів: листа КДП «Київгеоінформатика» № 01-01/ від 15 вересня 2017 року; листа Центральної геофізичної обсерваторії ім. Бориса Срезневського від 18 лютого 2020 року за № 02- 08/477; листа Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра (БУВР) № 01- 12/260 від 20 лютого 2020 року.
Разом з тим, на думку відповідача, вказані документи не можуть вважатися належними та допустимими доказами розташування земельної ділянки із кадастровим номером 3221282801:01:129:0105 в межах земель водного фонду, а саме прибережної захисної смуги, оскільки вони не є висновками експерта або спеціаліста, які б підтверджували накладення земельної ділянки за межі прибережної захисної смуги.
КДП «Київгеоінформатика», Центральна геофізична обсерваторія ім. Бориса Срезневського та Басейнове управління водних ресурсів середнього Дніпра за свої статусом не є органами та організаціями, які уповноважені надавати такі висновки.
У вказаних листах містяться посилання на схеми накладення земельних ділянок на землі водного фонду, викопіювання з топографічної карти масштабу 1:10000, схеми накладення земельних ділянок на землі водного фонду, викопіювання з матеріалів космічної зйомки станом на 2010 рік, викопіювання з ортофотопланів 1:10000 станом на 2010 рік. 
Однак, у вказаних листах і так названих схемах не зазначено, з яких саме вихідних даних виходили вказані організації при визначенні питання накладення спірної земельної ділянки на землі водного фонду, з якої методики вони виходили, а також чим передбачено використання при такому аналізі якихось матеріалів космічної зйомки, хто відповідальний за формування таких матеріалів тощо. Крім того, вказані матеріали містять виправлення.
Таким чином, вказані листи та схеми не можуть бути належними, достатніми та допустимими доказами на підтвердження того, що спірна земельна ділянка на момент передачі її у приватну власність була розміщена в межах земель водного фонду.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу заступник керівника Броварської окружної прокуратури Київської області просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції у повному обсязі дослідив і надав належну оцінку наданим сторонами доказам та вірно встановив обставини справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Позиція суду апеляційної інстанції
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції  ОСОБА_1 та його представник - адвокат Микитишин О.М. підтримали апеляційну скаргу та доводи, викладені у ній, просили скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову прокуратури.
Представник прокуратури - Недвига Г.О. в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, Зазимська селищна рада Броварського району Київської області надіслала заяву про розгляд справи за відсутності її представника, ОСОБА_2 причини неявки до апеляційного суду не повідомив,тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини справи встановлені судом першої інстанції
Відповідно до рішення Зазимської сільської ради Броварського району Київської області від 16 квітня 2010 року № 1959-40-V «Про передачу земельних ділянок у власність 34-ом громадянам в с. Зазим`є» безоплатно передано у власність земельні ділянки загальною площею 6,2600 га (сіножаті) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Зазим`є за рахунок земель запасу громадянам (а.с. 25-27, т. 1).
На підставі вказаного рішення передано у власність, зокрема ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером 3221282801:02:129:0105.
Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221282801:02:129:0105 від ОСОБА_2 перейшло до ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10 грудня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сердюк Н.А за реєстровим № 2351 (а.с. 37, 38, 122, 123, т. 1).
Вказана земельна ділянка належала продавцю ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 217678, виданого на підставі рішення Зазимської сільської ради 40 сесії 05 скликання № 1959 від 16 квітня 2010 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю 12 серпня 2010 року за № 011094003258; цільове призначення (використання) земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 124, т. 1).
Згідно із довідкою від 16 серпня 2010 року за № 796, виданою сільським головою ОСОБА_3 , земельна ділянка площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в с. Зазим`є (державний акт серія ЯЛ № 217678, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів 12 серпня 2010 року за № 011094003258, кадастровий номер ділянки: 3221282801:02:129:0105) вільна від забудови (а.с. 128, т. 1).
03 червня 2016 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу земельної ділянки. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 3221282801:02:129:0105, видане Реєстраційної службою Броварського МРУЮ 10 червня 2015 року на ім`я ОСОБА_2 ; визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2500 га, розташованої в с. Зазим`я Броварського району Київської області, кадастровий номер 3221282801:02:129:0105, укладений між продавцем ОСОБА_2 і покупцем ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дмух Б.Л. 26 червня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 1004 (а.с. 131-138, т. 1).
У висновку про наявні обмеження на використання земельної ділянки, наданої Управлінням Держкомзему у Броварському районі Київської області від 16 серпня 2020 року № 3056 зазначено, що земельна ділянка площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в с. Зазим`є в адміністративних межах Зазимської сільської ради, яка належить ОСОБА_2 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 217678, зареєстрованого 12 серпня 2010 року за № 011094003258, повинна використовуватись з дотриманням обов'язків співвласників та змісту добросусідства, встановлених у статтях 91, 103 ЗК України, статті 35 Закону України «Про охорону земель», законодавства про охорону навколишнього природного середовища. На використання земельної ділянки існують обмеження: заборона на зміну цільового призначення земельних ділянок - 01.06.05. (а.с. 129, т. 1).
16 серпня 2010 року за № 1379 була видана довідка Управління Держкомзему у Броварському районі Київської області про те, що земельна ділянка площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 217678, зареєстрованого 12 серпня 2010 року за № 011094003258 і має такий склад угідь - землі житлової забудови (а.с. 130, т. 1).
У листі КДП «Київгеоінформатика» № 01-01/ від 15 вересня 2017 року зазначено, що земельні ділянки з кадастровими номерами: 3221282801:01:129:0098, 3221282801:01:129:0099, 3221282801:01:129:0100, 3221282801:01:129:0101, 3221282801:01:129:0102, 3221282801:01:129:0103, 3221282801:01:129:0104, 3221282801:01:129:0105, 3221282801:01:129:0107 накладаються на землі водного фонду, а саме на 100 метрову прибережно-захисну смугу річки Десна та 100 метрові прибережно-захисні смуги озер (а.с. 41, т. 1).
До листа додані додатки: схема накладення земельних ділянок на землі водного фонду, викопіювання з топографічної карти масштабу 1:10000, схема накладення земельних ділянок на землі водного фонду, викопіювання з матеріалів космічної зйомки станом на 2010 рік.
Із схеми накладення земельних ділянок з кадастровими номерами згідно запиту на землі водного фонду в межах Броварського району Київської області, викопіювання з топографічної карти масштабу 1:10000 станом на 1993 рік вбачається, що розташування земельної ділянки із кадастровим номером 3221282801:01:129:0105 згідно умовних позначень перебуває в межах прибережної 100-метрової захисної смуги річки Десна та озер (додаток 1).
Також згідно схеми накладення земельних ділянок з кадастровими номерами згідно запиту на землі водного фонду в межах Броварського району Київської області викопіювання з ортофотопланів 1:10000 станом на 2010 рік (на документі міститься виправлення) вбачається, що розташування земельної ділянки із кадастровим номером 3221282801:01:129:0105 згідно умовних позначень перебуває в межах прибережної 100-метрової захисної смуги річки Десна та озер (додаток 2).
У листі Центральної геофізичної обсерваторії ім. Бориса Срезневського від 18 лютого 2020 року за № 02-08/477 зазначено, що водний об`єкт, з яким межують спірні земельні ділянки, в тому числі із кадастровим номером 3221282801:01:129:0105, - це озеро без назви (озеро-стариця) природного походження, яке розташоване на заплавній частині річки Десна і утворилось внаслідок багатолітніх руслових процесів, планової деформації та зміни морфометричних характеристик заплавної частини річки Десна. Гідравлічний зв`язок озера-стариці з основним руслом Десни відбувається під час затоплення заплави в період весняної повені або значних дощових паводків. Річка Десна має загальну площу водозбору 88900 км2, довжину 1130 км (а.с. 49, т. 1).
У листі Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра (БУВР) № 01-12/260 від 20 лютого 2020 року зазначено, що згідно з Публічною кадастровою картою спірні земельні ділянки розташовані в заплаві річки Десна (відноситься до категорії великих річок), а також заплавних озер, зокрема, земельна ділянка з кадастровим номером: 3221282801:01:129:0105 з одного боку знаходиться поряд з водоймою на відстані від урізу води водного об`єкта приблизно 50 метрів, а з іншого - 223 метри до річки Десна (а.с. 151, 152, т. 2).
Норми матеріального права, оцінка висновків суду першої інстанції та аргументів сторін
Відповідно до статті 2 Закону України «Про охорону земель» об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.
Статями 19, 20 ЗК України передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, на землі водного фонду. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.
Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання відповідно до статті 21 ЗК України недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.
Частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України передбачено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації об`єктів водного фонду, виконують певні захисні функції.
Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.
Так, стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.
Випадки передачі земель водного фонду у приватну власність, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України.
Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).
Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.
За положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, чинних на час виникнення правовідносин) вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.
Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.
Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій установлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.
Згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг..
Відповідно до частини сьомої статті 41 Конституції України, частини третьої статті 1 ЗК України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
У подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18) дійшла висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права, а саме, що надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.
Заявляючи позовні вимоги у даній справі, керівник Броварської окружної прокуратури Київської області посилався на те, що спірна земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги річки Десна та озера без назви.
На підтвердження цих обставин прокурор надав: 
лист Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» № 01-01/ від 15 вересня 2017 року з додатками, відповідно до яких земельна ділянка з кадастровим номером 3221282801:02:129:0105 частково або повністю накладається на землі водного фонду, а саме на 100 метрову прибережно-захисну смугу річки Десна та 100 метрові прибережно-захисні смуги озер;
лист Центральної геофізичної обсерваторії ім. Бориса Срезневського № 02-08/477 від 18 лютого 2020 року, згідно якого водний об`єкт, з яким межує земельна ділянка з кадастровим номером 3221282801:01:129:0105, - це озеро без назви (озеро-стариця) природного походження, яке розташоване на заплавній частині річки Десна і утворилось внаслідок багатолітніх руслових процесів, планової деформації та зміни морфометричних характеристик заплавної частини річки Десна;
лист Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра № 01-12/260 від 20 лютого 2020 року, у відповідності до якого запитувані земельні ділянки згідно з Публічною кадастровою картою розташовані в заплаві річки Десна (відноситься до категорії великих річок), а також, заплавних озер, зокрема, земельна ділянка з кадастровим номером: 3221282801:01:129:0105 з одного боку знаходиться поряд з водоймою на відстані від урізу води водного об`єкта приблизно 50 метрів, а з іншого - 223 метри до річки Десна.
Спростовуючи надані прокурором докази знаходження спірної земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги, ОСОБА_1 до апеляційної скарги додав лист Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра № 01-12/82 від 22 січня 2024 року, у якому надана відповідь на адвокатський запит щодо надання інформації відносно наявності водних об`єктів та земель водного фонду поряд із спірною земельною ділянкою з кадастровим номером: 3221282801:01:129:0105.
Із відповіді вбачається, що відповідно до наданих матеріалів та наявної інформації в Управлінні земельна ділянка знаходиться поряд з водним об`єктом, який є старицею річки Десна - фрагмент старого русла річки, що найчастіше має форму петлі або серпа. У рідкісних випадках стариці витягнуті паралельно головному руслу річки. Стариця певний час перебуває у вигляді самостійної, ізольованої від головної річки водойми. Дана місцевість перезволожена та може перетворитися в луг або взагалі висохнути. Інша будь-яка інформація та документи у Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра щодо вказаного водного об`єкта відсутня. 
Проте цей доказ не подавався до суду першої інстанції і суд йому оцінку не давав. Клопотання про його долучення до матеріалів справи відповідачем в суді апеляційної інстанції не заявлялось, а отже цей доказ не може бути оціненим судом апеляційної інстанції відповідно до вимог частини третьої статті 367 ЦПК України.
Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, відповідач не погоджується із тим, що його земельна ділянка перебуває у прибережній захисній смузі річки Десна та водного об`єкта. Відповідач вважає, що цей водний об`єкт не має визначення, назви, не визначена його площа, а тому не можна визначити яка прибережна захисна смуга має бути у цього об`єкта.
Відповідно до статті 1 ВК України водний об`єкт - природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, лиман, річка, струмок, озеро, водосховище, ставок, канал (крім каналу на зрошувальних і осушувальних системах), а також водоносний горизонт); озеро - природна западина суші, заповнена прісними або солоними водами; заплавні землі - прибережна територія, що може бути затоплена чи підтоплена під час повені (паводка).
Колегія судів не може погодитись із доводами апеляційної скарги, що водний об`єкт з прибережною захисною смугою, з якою межує спірна земельна ділянка, не має визначення який саме це об`єкт, оскільки із листа Центральної геофізичної обсерваторії ім. Бориса Срезневського від 18 лютого 2020 року за № 02-08/477 вбачається, що водний об`єкт, з яким межує земельна ділянка із кадастровим номером 3221282801:01:129:0105 - це озеро без назви (озеро-стариця) природного походження.
Оскільки вказана водойма не є штучно створеною, тобто ставком, а є природною западиною, заповненою прісною водою, отже цей об`єкт є озером.
Зворотного відповідач у суді на наводив. Його посилання на те, що це лише заболочена місцевість не ґрунтуються на матеріалах справи. Як вбачається із наданих до матеріалів справи викопіювання з матеріалів космічної зйомки і схеми накладення земельної ділянки на це викопіювання біля річки розташоване озеро подовженої вигнутої форми, навколо якого розташовані земельні ділянки із зазначенням кадастрових номерів (а.с. 3, т. 3).
Відповідно до статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них та ставків площею більше 3 гектарів - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.
Тобто, наведеною нормою встановлено, що прибережна захисна смуга як для великих річок, до яких відноситься річка Десна, так і озер, незалежно від їх площі, становить 100 метрів. Лише для водосховищ і ставків визначається їх площа, для визначення розміру прибережної захисної смуги.
Як встановлено судом першої інстанції, відстань спірної земельної ділянки від озера (стариці) складає близько 50 м, тобто вона повністю знаходиться в межах прибережної захисної смуги озера.
Оскільки земельна ділянка повністю знаходиться в межах прибережної захисної смуги, не має правового значення в меженний період чи ні вона виділялась ОСОБА_2 і як визначалась її відстань від прибережної захисної смуги. Ця інформація має значення лише тоді, коли спір йде щодо такої відстані від прибережної захисної смуги, яка може змінитись в залежності від наповнення водного об`єкту.
Разом із тим, вказана земельна ділянка не накладається на прибережну захисну смугу річки Десна.
Колегія суддів не може погодитись із доводами апеляційної скарги щодо використання судом першої інстанції неналежних і недопустимих доказів.
За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.
Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми.
Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє.
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Київське державне підприємство геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру є спеціалізованим державним підприємством, яке має право створювати і поширювати інформацію про місце розташування об`єктів землеустрою, в даному випадку земельних ділянок, по відношенню до меж об`єктів водного фонду, використовуючи при цьому картографічні матеріали, які становлять картографічний фонд України. Основними завданнями цього підприємства є проведення досліджень та розробок, пов`язаних з обробкою топографо-геодезичної, картографічної, гідрографічної, маркшейдерської, геологічної, землевпорядної, кадастрової та екологічної інформації. Предметом діяльності підприємства є інженерно-геодезичні вишукування, зокрема, геодезичні роботи.
Центральна геофізична обсерваторія ім. Бориса Срезневського є неприбутковою організацією безпосередньо підпорядковується Українському гідрометеорологічному центру Державної служби України з надзвичайних ситуацій, у межах своїх повноважень бере участь у реалізації державної політики у сфері гідрометеорологічної діяльності та є головною гідрометеороголічною організацією з питань методичного керівництва мережею спостережень, у тому числі приземних метеорологічних, геліогеофізичних, аерологічних, гідрологічних (річкових, озерних), спеціалізованих гідрометеорологічних спостережень та спостережень за хімічним і радіоактивним забрудненням навколишнього природного середовища на базовій мережі, а також експедиційних досліджень з вивченням гідрометеорологічних явищ, здійснення топографічних робіт, проведення гідроморфологічного моніторингу.
Басейнове управління водних ресурсів середнього Дніпра як бюджетна неприбуткова організаця, яка належить до сфери управління центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства та гідротехнічної меліорації земель, управління, використання та відтворення поверхневих водних ресурсів - Державного агентства водних ресурсів України забезпечує реалізацію державної політики у сфері управління, використання та відтворення поверхневих водних ресурсів у межах суббасейну Середнього Дніпра басейну річки Дніпро, Київської області та м. Києва; спрямовує та координує діяльність організацій, що належать до сфери управління Держводагентства, з питань управління, використання та відтворення поверхневих водних ресурсів у межах суббасейну Середнього Дніпра району басейну річки Дніпро, Київської області та м. Києва; забезпечує реалізацію державної політики у сфері водного господарства та гідротехнічної меліорації земель у межах Київської області та м. Києва.
Таким чином, зазначена Київським державним підприємством геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика», Центральною геофізичною обсерваторією ім. Бориса Срезневського та Басейновим управлінням водних ресурсів середнього Дніпраінформація є належним, допустимим і достовірним засобом доказування у цій справі, оскільки стосується предмета доказування та надана уповноваженими суб`єктами, які безпосередньо володіють необхідними знаннями та технічними можливостями для обробки інформації, в тому числі із Державного земельного кадастру.
Відповідно до частин перших статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з  позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).
Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
Згідно з частиною першою статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
У постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-319цс15 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки, а визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права в подібних правовідносинах зробив Верховний Суд у постанові від 14 вересня 2022 року у справі № 368/1473/15-ц (провадження № 61-519св22).
Землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на  які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх  у  користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України. Тому зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням, зокрема, статті 59, підпункту «ґ» частини третьої статті 83, підпункту «г» частини третьої, підпункту «д» частини четвертої статті 84, частини третьої статті 93 ЗК України, статті 85, частини п`ятої статті 88 ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади.
У постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу.
Належним та ефективним способом захисту прав власності на землі водного фонду є негаторний позов про повернення земельної ділянки, який може бути пред`явленим упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду і на вказану вимогу не поширюється позовна давність.
Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 15 вересня 2020 року в справі № 469/1044/17.
З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду сформувала послідовну та сталу практику щодо належного способу захисту права власності держави на земельні ділянки водного фонду, яким є негаторний позов.
Отже, власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог керівника Броварської окружної прокуратури Київської області та наявність правових підстав для визнання незаконним та скасування рішення Зазимської сільської ради Броварського району Київської області від 16 квітня 2010 року № 1959-40-V в частині передачі у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,2500 га з кадастровим номером 3221282801:02:129:0105 та зобов`язання ОСОБА_1 повернути вказану земельну ділянку на користь територіальної громади Зазим`є Броварського району Київської області.
Колегія суддів вважає, що заявлена прокурором вимога про повернення спірної земельної ділянки є належним способом захисту порушених прав держави та виключає застосування інших вимог власника земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою. Повернення спірної земельної ділянки призведе до захисту та відновлення порушеного права держави - територіальної громади с. Зазим`я Броварського району Київської області.
До подібних висновків дійшов і Верховний Суд у постанові від 11 січня 2023 року в справі № 924/820/21.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що позов безпідставно пред`явлений прокурором в інтересах держави саме в особі територіальної громади с. Зазим`я, а не Зазимської територіальної громади, то колегія суддів враховує, що метою цього позову є захист прав територіальної громади с. Зазим`я (жителів, об`єднаних постійним проживанням у межах села, що є самостійною адміністративно-територіальною одиницею) на земельну ділянку водного фонду, яка перебуває у межах прибережної захисної смуги озера природного походження та була передана у приватну власність на підставі незаконного рішення сільської ради, відтак найменування територіальної громади жодним чином не впливає на можливість задоволення позовних вимог та виконання рішення на користь належного суб`єкта - держави в особі відповідної територіальної громади.
Схожий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 рокуу справі № 633/408/18(провадження № 14-86цс22) та у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2020 року у справі № 921/341/20, від 07 листопада 2018 року у справі № 916/749/17.
Виходячи з наведеного вище, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному розумінні стороною відповідача спірних правовідносин та положень чинного законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідача.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1  необхідно залишити без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2023 року у даній справі - без змін.
У такому разі розподіл судових витрат відповідача у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скаргине проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2023 року у даній справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 18 листопада 2024 року.
 
Головуючий                                                                         С.А. Голуб

Судді:                                                                                   Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній